Частина 1. Основи теорії держави і права

Тема 1. ОСНОВИ ТЕОРІЇ ДЕРЖАВИ

План
1. Поняття держави та її ознаки.
2. Походження держави.
3. Функції держави.
4. Форма держави.
5. Правова держава.

Мета заняття:
Ознайомити студентів із поняттям держави, її ознаками та функціями.
Охарактеризувати закономірності виникнення та основні теорії походження держави.
Сформувати системне уявлення про форми держави та ознаки правової держави.
Удосконалювати вміння логічно мислити, навички усних виступів, підготовки рефератів та повідомлень, аргументованого діалогу, уміння сприймати чужу думку, безболісно відмовлятися від свого хибного погляду.
Виховувати переконаність у необхідності дотримання правових норм, непримиренність до протиправної поведінки.
Виробити уміння аналізувати суспільно-політичні події, користуватися правовими актами, юридичною літературою.
Сприяти вихованню доброзичливості, людяності, тактовності. 
Сформувати уміння використовувати набуті знання у практичному житті тощо

Ключові слова: держава, територія, публічна влада, державний суверенітет, податкова система, функції держави, форма правління, монархія, республіка, форма державного устрою, політичний режим, унітарна держава, федерація, конфедерація, правова держава.

1. Поняття держави та її ознаки

Держава — 
це особлива політико-територіальна організація суспільства, яка за допомогою державного апарату здійснює у правових формах суверенну публічну владу

Ознаки держави

територія

певний простір (земний, повітряний, водний тощо), у межах якого держава поширює свою владу на населення, що тут проживає

суверенітет

верховенство, повнота, єдність та неподільність влади всередині країни та її рівноправність і незалежність у міжнародних відносинах

публічна влада

спосіб керівництва суспільством, для якого є характерною опора на спеціальний апарат примусу
(поліція, тюремні та інші установи)

податкова 
система

сукупність податків, що збираються з населення й використовуються для вирішення загальних справ

право

система загальнообов'язкових, формально визначених правил поведінки, що встановлюються, гарантуються та охороняються державою з метою упорядкування суспільних відносин

2. Походження держави

Основні теорії 
походження 
держави

Теологічна
Держава — продукт Божої волі, тому держава вічна, а непокора державі — це непокора Богу
(Фома Аквінський)

Договірна
Держава — наслідок договору між людьми, які частину своєї свободи і влади передали державі, а держава за це захищає своїх громадян (їхні права, майно тощо) 
(Ж.-Ж. Руссо, О. Радищев)

Патріархальна
Держава влаштована на зразок родини, де влада батька (патріарха) безмежна. Батькові підкоряються всі, він про всіх піклується
(Аристотель)

Матеріалістична (класова)
Держава — знаряддя підтримки, збереження і панування класу імущих. Виникає з появою приватної власності й розшарування суспільства 
(К. Маркс, Ф. Енгельс, В. Ленін)

Психологічна
Держава виникає для вирішення психологічних протиріч, які криються в людській свідомості, між активними (здібними приймати рішення) і пасивними (здібними виконувати рішення) особистостями 
(Л. Петражицький)

Органічна
Держава — зразок біологічного організму, який виник внаслідок соціальної еволюції 
(Г. Спенсер)

Насильницька
Держава — апарат сили, примусу, володарювання одного племені (переможців) над іншим (переможеними)
(Є. Дюринг, К. Каутський)

Передумови виникнення держави

економічні 

соціальні 

політичні 

три великі поділи праці

виокремлення скотарства

відокремлення ремесла від землеробства

поява групи людей (купців), зайнятих тільки обміном

утворення класів 

виникнення міжкласових 
конфліктів

неспроможність суспільної влади первісного ладу здійснювати публічну владу застарілими формами і методами в нових умовах господарювання

перехід до осілого способу життя

збільшення чисельності населення

виникнення патріархальної сім'ї

удосконалення знарядь праці

підвищення продуктивності праці

виникнення виробничого типу господарства

поява надлишкового продукту та
приватної власності

поява майнової нерівності

3. Функції держави

Функції держави —
це основні напрямки діяльності держави для управління суспільством

Класифікація функцій держави

за тривалістю виконання

за сферами суспільного 
життя

політичні — визначають порядок реалізації політичної влади в суспільстві

економічні — характеризують діяльність держави в процесі регулювання економіки

соціальні — засіб охорони та реалізації основних прав і свобод особистості

за територіальною спрямованістю

постійні — здійснюються на всіх етапах розвитку держави

тимчасові — спрямовані на розв’язання тимчасових потреб

внутрішні — здійснюються в межах даної держави і забезпечують її внутрішню політику

зовнішні — забезпечують здійснення зовнішньої політики держави

Характеристика внутрішніх і зовнішніх функцій держави

Внутрішні функції

політична — вироблення внутрішньої політики держави, забезпечення народовладдя

економічна — регулювання сфери економічних відносин, створення умов для розвитку виробництва, захист різних форм власності

соціальна — забезпечення соціальної безпеки громадян, створення умов для повного здійснення їхнього права на достатній життєвий рівень

екологічна — забезпечення екологічної безпеки й підтримка екологічної рівноваги на території держави

культурна (духовна) — сприяння розвитку культури, науки; охорона культурної спадщини

правоохоронна — забезпечення охорони конституційного ладу, прав і свобод громадян, законності й правопорядку

Зовнішні функції

політична (дипломатична) — встановлення й підтримка дипломатичних відносин з іноземними державами

економічна — встановлення й підтримка торгово-економічних відносин з іноземними державами, інтеграція у світову економіку

екологічна — створення екологічно безпечного навколишнього середовища на планеті

культурна (гуманітарна) — підтримка й розвиток культурних і наукових зв’язків з іноземними державами

оборонна — захист державного суверенітету від зовнішніх зазіхань

підтримка світового правопорядку — участь у врегулюванні міжнаціональних і міждержавних конфліктів; боротьба з міжнародними злочинами

4. Форма держави

Форма держави

Форма правління —
організація верховної державної влади, 
порядок утворення її органів

Форма державного устрою —
спосіб територіального устрою держави, який визначає порядок взаємодії центральної та місцевої влади

Політичний режим –
система методів, способів і засобів здійснення політичної влади

монархія — 
форма правління, за якої вища державна влада здійснюється однією особою (монархом), яка отримує владу у спадок і звільняється від юридичної відповідальності перед своїми підданими

республіка —
форма правління, за якої вища державна влада здійснюється представницькими органами, що обираються населенням на певний строк

проста

унітарна держава

складна

федерація

конфедерація

демократичний

антидемократичний

Форми державного правління

Монархія 

Республіка

абсолютна
передбачає необмежену владу монарха
(Саудівська Аравія, Оман)

конституційна 
влада монарха обмежена конституцією 

дуалістична — 
влада монарха обмежена конституцією і парламентом в законодавчій області, але в заданих ними рамках монарх володіє повною свободою прийняття рішень (Марокко, Йорданія)

парламентська —
монарх виконує переважно представницьку функцію, він 
не може прямо впливати на склад і політику уряду, що формується виключно парламентом і лише йому підзвітний (Швеція, Японія)

нетипові форми монархії

теократична
(Ватикан)

колективна (ОАР)

выборча (Малайзія)

президентська —
глава держави (президент) одноособово або з наступним схваленням парламенту формує склад уряду, яким, як правило, керує сам
(США, Мексика, Швейцарія та ін.)

парламентська —
глава держави (президент) не може впливати на склад і політику уряду, який формується виключно парламентом і підзвітний лише йому (Італія, ФРН)

змішана —
глава держави (президент) особисто пропонує кандидатуру і склад уряду, котрий підлягає обов’язковому затвердженню парламентом (Україна, Франція, Фінляндія)

нетипові форми республіки

теократична 
(Афганістан)

президентська монократична
(Заїр)

Форми державного устрою

проста

складна

унітарна держава —
єдина держава, яка складається з адміністративно-територіальних одиниць (областей, провінцій, губерній), які не мають ознак суверенітету
(Україна, Польща, Греція)

федерація — 
союзна держава, частинами якої є державні утворення, що мають певний державний суверенітет (Росія, США, Індія, Швейцарія)

конфедерація — тимчасовий союз держав, які зберігають повний суверенітет, створений для досягнення політичних, економічних, культурних та інших цілей
(Німеччина (1815-1867)

Політичний режим

демократичний режим — 
державний політичний устрій, в якому суспільними справами управляє більшість. Це влада народу, від імені народу, для народу

антидемократичний режим —
державний політичний устрій, в якому громадяни позбавлені можливості брати участь у розв’язанні державних питань або ця участь є формальною

широке коло прав і свобод особистості, їх конституційні гарантії

наявність у владних органів мандата народу

наявність ринкової економіки

різноманіття форм власності

свобода економічної та підприємницької діяльності

верховенство права, незалежність правосуддя

принцип поділу влади

ідеологічне різноманіття, політичний плюралізм

принцип: дозволено все, що не заборонено законом

авторитарний —
державна влада здійснюється однією особою або вузьким колом осіб (правлячою елітою) при мінімальній участі населення

тоталітарний — повний (тотальний) контроль держави над усіма аспектами життя суспільства і людини

расистський

фашистський

військово-диктаторський

5. Правова держава

Правова держава —
це така держава, в якій найбільш повно забезпечені права та свободи особистості, а державна влада базується на праві, пов’язана правом та здійснюється у правових формах

Ознаки правової держави:

панування права в суспільному і політичному житті

розподіл гілок влади на законодавчу, виконавчу, судову

визнання і реальне гарантування прав і свобод людини

взаємна відповідальність держави й особи

Рекомендована література:

Навчальні посібники:
Основи правознавства: Практичний довідник /Раденко Т.В., Раденко В.Б., Кравчина І.Б., Лихачов Р.Б. – Х: ФОП Співак В.Л., 2013. – 768 с. 
Петришин О. В. Теорія держави і права : підручник / О. В. Петришин, С. П. Погребняк, В. С. Смородинський, І. В. Бенедик, І. О. Биля-Сабадаш; ред.: О. В. Петришин; Нац. ун-т "Юрид. акад. України ім. Ярослава Мудрого". – Х. : Право, 2014. – 366 c. 
Скакун О. Ф. Теорія права і держави : підручник / О. Ф. Скакун. – Вид. 4-те, допов. і перероб. – Київ : Правова єдність : Алерта, 2014. – 524 c.

Нормативно-правові акти:
Конституція України (Основний закон): прийнята на п'ятій сес. Верхов. Ради України 28 черв. 1996 р. // Відом. Верхов. Ради України. – 1996. – № 30. – ст. 141 (з наст. змін. та доповн.).

Додаткова література:
Басс Д. Я. Про функції сучасної держави [Електронний ресурс] / Д. Я. Басс // Наукові записки Інституту законодавства Верховної Ради України. – 2015. – № 1. – С. 5-8. – Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/j-pdf/Nzizvru_2015_1_3.pdf.
Задорожна В. В. Сутність та ознаки правової держави, її прояви в Україні [Електронний ресурс] / В. В. Задорожна // Філософія. Культура. Життя. – 2014. – Вип. 40. – С. 185-191. – Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/j-pdf/Fkzh_2014_40_19.pdf.
Толстенко В. Л. Державно-правовий режим і його роль у визначенні форми держави [Електронний ресурс] / В. Л. Толстенко // Наукові праці МАУП. – 2014. – Вип. 1. – С. 115-121. – Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/j-pdf/Npmaup_2014_1_22.pdf.
Шестопалова Л. М. Форма державного устрою як матриця соціального розвитку [Електронний ресурс] / Л. М. Шестопалова // Форум права. – 2014. – № 1. – С. 526–531. – Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/j-pdf/FP_index.htm_2014_1_92.pdf.

Тема 2. ОСНОВИ ТЕОРІЇ ПРАВА

План 
1. Право – особливий вид соціальних норм.
2. Поняття права та його ознаки. Функції права.
3. Джерела права.
4. Система права.

Мета заняття:
Ознайомити студентів із поняттям права як особливим видом соціальних норм, його ознаками та функціями.
Охарактеризувати поняття джерел права та їх види.
Сформувати системне уявлення про складові елементи системи права, види нормативно-правових актів.
Удосконалювати вміння логічно мислити, навички усних виступів, підготовки рефератів та повідомлень, аргументованого діалогу, уміння сприймати чужу думку, безболісно відмовлятися від свого хибного погляду.
Виховувати переконаність у необхідності дотримання правових норм, непримиренність до протиправної поведінки.
Виробити уміння аналізувати суспільно-політичні події, користуватися правовими актами, юридичною літературою.
Сприяти вихованню доброзичливості, людяності, тактовності. 
Сформувати уміння використовувати набуті знання у практичному житті тощо

Ключові слова: соціальні норми, норми моралі, право в суб'єктивному значенні, право в об'єктивному значенні, функції права, джерела права, нормативно-правовий акт, закон, систематизація, кодифікація, інкорпорація, система права, норма права, інститут права, галузь права, диспозиція, гіпотеза, санкція, предмет правового регулювання, метод правового регулювання, імперативний метод, диспозитивний метод.

1. Право — особливий вид соціальних норм 
Норма (від латин. norma) — правило, взірець, стандарт

Технічні норми —
правила найбільш доцільного та екологічно безпечного поводження людей із предметами природи, знаряддями праці та різними технічними засобами

Соціальні норми —
правила поведінки загального характеру, що регулюють взаємовідносини людей в суспільстві

Види соціальних норм

норми моралі – правила поведінки, які склалися в суспільстві відповідно до уявлень людей про добро і зло, обов’язок, справедливість, що забезпечуються через внутрішнє переконання і засоби соціального впливу

норми - звичаї — правила поведінки, які склалися історично, та закріпилися у суспільстві у результаті багаторазового застосування 

релігійні норми — правила поведінки, що визначають порядок здійснення релігійних культів та засновуються на вірі в існування бога

корпоративні норми — правила поведінки, що встановлені в статутах (положеннях) та рішеннях об’єднань людей (політичних партій, професійних спілок та ін.) для врегулювання відносин між їх членами

норми права — загальнообов'язкові, формально визначені правила поведінки, що встановлюються, гарантуються та охороняються державою з метою упорядкування суспільних відносин

Норми моралі та норми права

Спільне

Відмінності 

є соціальними нормами

переслідують спільну мету — встановлення і підтримання порядку в суспільстві

мають однакове функціональне призначення — впливати на поведінку людей

адресовані до великої групи людей, тобто є правилами поведінки загального характеру

мають єдиний ціннісний стрижень — справедливість

Норма моралі

Норма права

за походженням

складається в суспільстві, існувала до виникнення держави

установлюється державою; при первісному ладі не існувала

за ступенем деталізації

не містить точних правил, має абстрактний характер

чітко прописує права та обов'язки суб'єктів

за формою вираження

не закріплюється в актах, міститься у свідомості людей

одержує закріплення в державних актах (законах, указах, постановах)

за способом охорони від порушень

дотримується добровільно, забезпечується внутрішнім переконанням, громадською думкою

забезпечується державним примусом, застосуванням заходів юридичної відповідальності

2. Поняття права та його ознаки. Функції права

Основні підходи до визначення поняття права

нормативний

соціологічний

природно-правовий

право — 
це сукупність норм, які містять у собі ідею належного функціонування суспільства, тобто визначають, що і як повинно бути

(право =закон)

право —
сукупність правових відносин, що здійснюються в житті і в процесі яких постають й утверджуються правові норми

(«право — це те, що думають про право судді»)

право —
не тексти закону, а система ідей (понять) про загальнообов'язкові норми, яка є у громадській свідомості та орієнтована на моральні цінності

(право = справедливость)

Право

в суб'єктивному значенні

в об'єктивному значенні

Право — міра юридично можливої поведінки особи, спрямованої на забезпечення її власних інтересів і потреб

(наприклад, право володіти, користуватися і розпоряджатися майном)

Право — система загальнообов'язкових, формально визначених правил поведінки, що встановлюються, гарантуються та охороняються державою з метою упорядкування суспільних відносин

ознаки (властивості) права

нормативність

право є засобом нормування поведінки людей

загально-
обов'язковість

правові норми є загальними та обов'язковими для всіх осіб, що знаходяться на території конкретної держави

формальна визначеність

норми права втілені в конкретних правових актах: законах, указах тощо

системність

право — це не просто сукупність норм, а їх система, де всі елементи пов'язані та узгоджені

гарантованість та забезпеченість державою

до порушників вимог норм права компетентні державні органи можуть застосовувати заходи юридичної відповідальності

Функції права —
основні напрямки правового впливу на суспільні відносини

Загальносоціальні функції —
напрямки взаємодії права та інших соціальних явищ

Юридичні функції —
напрямки власне правового впливу на суспільні відносини

гуманістична

виховна

пізнавальна

інформаційна тощо

регулятивна —
регламентування суспільних відносин за допомогою правових норм

охоронна — 
захист соціально та державно бажаних суспільних відносин, припинення порушень та посягань на ці відносини та створення механізмів відновлення і захисту деформованих суспільних відносин

статистична —закріплення сталих, розвинутих суспільних відносин в юридичних нормах, забезпечуючи таким чином їхню стабільність і охорону

динамічна —
заохочення, стимулювання розвитку тих суспільних відносин, які є бажаними чи необхідними і перебувають на стадії становлення, формування

3. Джерела права

Джерела права —
офіційні форми зовнішнього виразу і закріплення правових норм

Види джерел права

правовий звичай — визнане державою правило поведінки, яке склалося внаслідок фактичного його застосування протягом тривалого часу

правовий прецедент — рішення в конкретній юридичній справі, що виносить судовий чи інший компетентний орган держави, яке стає обов'язковим для вирішення подібних справ у майбутньому

нормативний договір — двостороння або багатостороння угода, яка містить норми права

нормативно-правовий акт — офіційний письмовий документ, прийнятий в установленому порядку компетентним органом держави, який встановлює, змінює чи скасовує правові норми

Ознаки нормативно-правового акта

видається тільки уповноваженими суб’єктами

встановлює нові або скасовує чи змінює старі правові норми

чітко формулює права та обов’язки осіб, на яких вони поширюються

має форму письмового документа і обов’язкові реквізити

публікується у визначених законом офіційних виданнях

приймається з дотриманням встановленої процедури

Види нормативно-правових актів
залежно від юридичної сили

Закони —
нормативні акти вищого представницького органу державної влади або безпосередньо самого народу, що регулюють найважливіші сфери суспільних відносин і мають вищу юридичну силу

види законів

конституційні

поточні

Підзаконні нормативні акти —
документи компетентного органу держави, що приймаються в межах його повноважень на основі та відповідно до закону

Види підзаконних нормативно-правових актів

акти Верховної Ради України — постанови

акти Президента України — укази і розпорядження

акти Кабінету Міністрів України — постанови і розпорядження

акти міністерств та інших центральних органів виконавчої влади — накази

акти органів місцевої виконавчої влади та місцевого самоврядування — розпорядження, рішення

локальні нормативно-правові акти — статути, правила та ін.

принцип верховенства закону:
надання законові вищої юридичної сили, закріплення його визначальної ролі в правовій системі держави

Систематизація законодавства —
діяльність з упорядкування існуючих нормативно-правових актів у єдину узгоджену систему

мета

усунення суперечностей між нормативними актами

скасування актів, які припинили свою дію

забезпечення доступності законодавства для всіх громадян і організацій

способи систематизації

кодифікація —
процес зведення різних нормативно-правових актів у єдиний, внутрішньо узгоджений та структурований акт шляхом переробки їх змісту

інкорпорація —
об'єднання групи діючих нормативно-правових актів в одному збірнику за певним критерієм без зміни їх змісту

результат

Кодекси

Статути

Збірники

Звіди

4. Система права

Система права — 
це об'єктивно зумовлена єдність і погодженість правових норм держави та їх розподіл на окремі взаємопов'язані між собою складові елементи

елементи системи права

норма права — загальнообов’язкове, формально визначене правило поведінки, що встановлюється, гарантується та охороняється державою з метою упорядкування суспільних відносин

інститут права — це сукупність юридичних норм, регулюючих певну групу однорідних суспільних відносин (інститут президентства в конституційному праві, інститут дарування в цивільному праві тощо)

підгалузь права — факультативний елемент системи права, об'єднуючий правові норми та інститути, що регулюють відносно самостійний блок однорідних суспільних відносин (спадкове, авторське право — у цивільному праві; банківське, податкове — у фінансовому праві тощо)

галузь права — сукупність юридичних норм, які регулюють певну сферу суспільних відносин специфічним методом правового регулювання

Норма права

ознаки 

структура

державно-владне, загальнообов'язкове правило поведінки

формально визначене 
правило поведінки

правило поведінки загального характеру

правило поведінки, що набуває і втрачає свою обов'язковість у встановленому порядку

диспозиція — це частина норми, в якій зазначаються права або обов'язки суб'єктів

гіпотеза — це частина норми, в якій зазначаються конкретні життєві обставини (умови), при наявності або відсутності котрих і реалізується норма

санкція — це частина норми, в якій зазначаються заходи державного примусу в разі невиконання, порушення її диспозиції

Критерії розподілу норм права за галузями

предмет правового регулювання — сукупність суспільних відносин, які регулюються конкретними юридичними нормами

метод правового регулювання — сукупність прийомів і способів, за допомогою яких регулюються суспільні відносини, що становлять предмет даної галузі

імперативний (владний) метод
(поширений в адміністративному, кримінальному, фінансовому праві тощо)
передбачає

диспозитивний метод
(поширений в цивільному, сімейному, трудовому праві тощо)
передбачає

правове становище суб'єктів, засноване на їх субординації, тобто підпорядкованості

точність, конкретність приписів (наказів) підлеглому об'єкту

штрафні, каральні санкції

юридичну рівність сторін

можливість суб'єктів правових відносин самостійно обирати той чи інший варіант поведінки на підставі договору

майнові санкції

Основні галузі вітчизняного права

Матеріальні галузі — галузі права, які безпосередньо регулюють суспільні відносини

Процесуальні галузі — галузі права, які встановлюють порядок застосування норм матеріального права

конституційне право регулює основи суспільного і державного ладу

адміністративне право регулює відносини, що складаються у сфері державного управління

цивільне право регулює майнові та пов'язані з ними особисті немайнові відносини

кримінальне право регулює відносини, пов'язані з вчиненням злочину і застосуванням заходів кримінального покарання

кримінально-процесуальне право  регулює порядок провадження у кримінальних справах

цивільно-процесуальне право  визначає порядок цивільного судочинства

міжнародне право —
система правових норм, які регулюють публічні взаємовідносини між державами (міжнародне публічне право) або приватноправові відносини між громадянами різних країн та їх об'єднаннями (міжнародне приватне право)

трудове право регулює трудові відносини між робітником і роботодавцем

Рекомендована література:

Навчальні посібники:
Основи правознавства: Практичний довідник /Раденко Т.В., Раденко В.Б., Кравчина І.Б., Лихачов Р.Б. – Х: ФОП Співак В.Л., 2013. – 768 с. 
Петришин О. В. Теорія держави і права : підручник / О. В. Петришин, С. П. Погребняк, В. С. Смородинський, І. В. Бенедик, І. О. Биля-Сабадаш; ред.: О. В. Петришин; Нац. ун-т "Юрид. акад. України ім. Ярослава Мудрого". – Х. : Право, 2014. – 366 c. 
Скакун О. Ф. Теорія права і держави : підручник / О. Ф. Скакун. – Вид. 4-те, допов. і перероб. – Київ : Правова єдність : Алерта, 2014. – 524 c.

Нормативно-правові акти:
Конституція України (Основний закон): прийнята на п'ятій сес. Верхов. Ради України 28 черв. 1996 р. // Відом. Верхов. Ради України. – 1996. – № 30. – ст. 141 (з наст. змін. та доповн.).

Додаткова література:
Авраменко Л. В. Значення категорій "сутність", "зміст" та "форма" при формулюванні поняття права [Електронний ресурс] / Л. В. Авраменко // Проблеми законності. – 2014. – Вип. 125. – С. 15-23. – Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/j-pdf/Pz_2014_125_5.pdf.
Гетьман Є. Підзаконний нормативно-правовий акт: поняття, ознаки, функції, види [Електронний ресурс] / Є. Гетьман // Вісник Національної академії правових наук України. – 2014. – № 2. – С. 92-100. – Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/j-pdf/vapny_2014_2_11.pdf.
Дуда С. М. Закон у системі джерел права романо-германської правової сім’ї [Електронний ресурс] / С. М. Дуда // Митна справа. – 2014. – № 1(2.1). – С. 80-84. – Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/j-pdf/Ms_2014_1(2.1)__15.pdf.
Ткачова Н. А. Проблема сутності та поняття права [Електронний ресурс] / Н. А. Ткачова // Держава і право. Юридичні і політичні науки. – 2014. – Вип. 64. – С. 19-26. – Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/j-pdf/dip_2014_64_5.pdf.

Тема 3. ПРАВОВІДНОСИНИ. ПРАВОПОРУШЕННЯ ТА ЮРИДИЧНА ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ

План 

1. Правовідносини: поняття і структура.
2. Правопорушення: поняття і види. Склад правопорушення.
3. Юридична відповідальність.

Мета заняття:
Ознайомити студентів із поняттям правовідносин, їх ознаками та структурою.
Охарактеризувати поняття правопорушення та їх види.
Сформувати системне уявлення про елементи складу правопорушення, види юридичної відповідальності.
Удосконалювати вміння логічно мислити, навички усних виступів, підготовки рефератів та повідомлень, аргументованого діалогу, уміння сприймати чужу думку, безболісно відмовлятися від свого хибного погляду.
Виховувати переконаність у необхідності дотримання правових норм, непримиренність до протиправної поведінки.
Виробити уміння аналізувати суспільно-політичні події, користуватися правовими актами, юридичною літературою.
Сприяти вихованню доброзичливості, людяності, тактовності. 
Сформувати уміння використовувати набуті знання у практичному житті тощо

Ключові слова: правовідносини; об'єкт правовідносин; зміст правовідносин; суб'єктивне право; юридичний обов'язок; суб'єкт правовідносини; суб'єкт права; правосуб'єктність; правоздатність; дієздатність; деліктоздатність; юридична особа; юридичні факти; правопорушення; злочин; проступок; склад правопорушення; об'єкт правопорушення; об'єктивна сторона правопорушення; суб'єктивна сторона правопорушення; суб'єкт правопорушення; вина; юридична відповідальність.

1. Правовідносини: поняття і структура 
Правові відносини —
це вольові суспільні відносини, що виникають на основі відповідних норм права, учасники яких наділені суб’єктивними правами та юридичними обов'язками

ознаки правових відносин

виникають тільки між людьми

є результатом свідомої та вольової діяльності людини

виникають, змінюються або припиняються на основі правових норм

передбачають наявність прав та обов’язків їхніх учасників

гарантуються та охороняються державою

Склад (структура) правовідносин

суб'єкти –—
учасники правовідносин

об'єкти правовідносин —
реальні соціальні блага, з приводу яких виникають правовідносини

зміст правовідносин — 
зафіксовані в нормах права суб'єктивні права та юридичні обов'язки їхніх учасників

суб'єктивне право — 
вид і міра можливої поведінки суб’єкта, яка охороняється, захищається і гарантується державою 

юридичний обов'язок — міра необхідної (обов’язкової) поведінки суб’єкта 

види об'єктів правовідносин

предмети матеріального світу: речі, цінності, майно 

послуги виробничого і невиробничого характеру: виконання роботи, обумовленої договором

продукти духовної та інтелектуальної творчості:
твори мистецтва, літератури, інформація, комп'ютерні програми

особисті немайнові блага:
життя, здоров'я, честь, гідність, право на освіту та інші права і свободи

Суб'єкт правовідносини — правоздатний суб'єкт суспільного життя, який є носієм юридичних прав і обов'язків

Суб'єкт права —
потенційний учасник правовідносини

Види суб'єктів правовідносин

індивідуальні суб'єкти (фізичні особи)

громадяни України

іноземні громадяни

особи без громадянства
(апатриди)

особи з подвійним громадянством (біпатриди)

колективні суб'єкти (юридичні особи)

державні органи, підприємства, організації

органи місцевого самоврядування

комерційні організації
(вітчизняні, іноземні, міжнародні)

громадські формування
(партії, профспілки, громадські об’єднання)

держава та її структурні одиниці

держава

державні утворення 
(суб'єкти федерації — штати, землі, автономії)

адміністративно-територіальні одиниці 
(область, селище, село та ін.)

Правосуб'єктність фізичних осіб —
це передбачена нормами права здатність (можливість) бути учасниками правовідносин

правоздатність —
здатність особи мати визначені законом права й обов’язки

дієздатність —
здатність особи своїми діями набувати права і створювати обов’язки

виникає у момент народження і припиняється смертю

деліктоздатність —
можливість особи самостійно нести відповідальність за свої протиправні вчинки

виникає після досягнення особою певного віку

Правосуб'єктність юридичних осіб

Юридична особа — організація, створена й зареєстрована в установленому
законом порядку

ознаки юридичної особи

організаційна єдність

наявність відокремленого майна

самостійна цивільно-правова відповідальність

можливість виступати в цивільному обороті і судових органах від свого імені

Право- і дієздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення

Юридичний факт —
це передбачена правовою нормою конкретна життєва обставина, з настанням якої пов'язані виникнення, зміна або припинення правових відносин

ознаки юридичних фактів

види юридичних фактів

знаходять свій вияв у зовнішніх обставинах або подіях матеріального світу 

передбачені нормами права

викликають передбачені законом юридичні наслідки

юридичні події —
такі обставини, які породжують, змінюють або припиняють правовідносини незалежно від волі людей (стихійні лиха, пожежі, землетруси)

юридичні дії — 
факти, які породжують, змінюють або припиняють правовідносини на основі волевиявлення людей

правомірні дії —
такі, що відповідають вимогам закону

неправомірні дії (правопорушення) — 
такі, що не відповідають вимогам закону

2. Правопорушення: поняття і види. Склад правопорушення

Правопорушення —
суспільно шкідливе (небезпечне) винне діяння (дія чи бездіяльність) дієздатного суб’єкта, що порушує вимоги правових норм і має наслідком юридичну відповідальність

ознаки правопорушення

є актом поведінки (діянням) і може виражатися як в діях, так і в бездіяльності

є протиправним, тобто порушує норми права

має свідомий і вольовий характер, тобто правопорушник усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними

є винним,
тобто вчиняється умисно або з необережності

є суспільно шкідливим (небезпечним), тобто завдає шкоди інтересам особи, суспільству, державі

спричиняє застосування до правопорушника заходів юридичної відповідальності

Види правопорушень 
(за ступенем суспільної небезпеки)

злочини
характеризуються суспільною небезпекою

передбачені Кримінальним кодексом України суспільно небезпечні винні діяння (дії чи бездіяльність), вчинені суб'єктами злочину
(вбивство, грабіж, шпигунство)

проступки
характеризуються суспільною шкідливістю

конституційні — суспільно шкідливі протиправні діяння, які полягають у винному заподіянні шкоди порядку організації і діяльності органів влади і управління, конституційним правам і свободам громадян

адміністративні — суспільно шкідливі протиправні діяння, які полягають у винному посяганні на суспільні відносини, що складаються у сфері держаного управління і охороняються законом

цивільно-правові — суспільно шкідливі протиправні діяння, які полягають у порушенні громадянами і організаціями майнових і особистих немайнових відносин, що складаються між суб’єктами права і ставлять для них матеріальну і духовну цінність

дисциплінарні — суспільно шкідливі протиправні діяння, які полягають у невиконанні робітником, службовцем, військовослужбовцем, студентом виробничих, службових, військових або учбових обов’язків, порушенні правил внутрішнього трудового розпорядку

матеріальні — суспільно шкідливі протиправні діяння, які полягають у винному заподіянні шкоди майну підприємства його працівником

Склад правопорушення —
сукупність об’єктивних та суб’єктивних ознак вчиненого діяння, за наявності яких діяння визнається правопорушенням

елементи складу правопорушення

об'єкт правопорушення — суспільні відносини (блага, цінності), що охороняються правом, і яким завдається шкода в результаті вчинення правопорушення (життя, честь, гідність, право власності тощо)

об'єктивна сторона правопорушення — це зовнішній прояв самого протиправного вчинку

суб'єктивна сторона правопорушення — це психічне ставлення особи до скоєного нею діяння та його шкідливих наслідків

суб'єкт правопорушення — це деліктоздатна фізична чи юридична особа, яка скоїла правопорушення

Ознаки

об’єктивної сторони 
складу правопорушення

суб’єктивної сторони
складу правопорушення

протиправне діяння
(дія чи бездіяльність суб'єкта)

суспільно-шкідливі чи суспільно-небезпечні наслідки

причинний зв'язок 
між діянням і наслідками, які настали

місце, час, спосіб, засоби і знаряддя, обстановка скоєння правопорушення

вина — психічне ставлення особи до вчинюваної протиправної дії чи бездіяльності та її наслідків

умисел

необережність

мотив — те, що спонукає до дій особу

мета — той результат, якого прагне правопорушник

3. Юридична відповідальність

Юридична відповідальність —
це застосування до особи, винної у вчиненні
правопорушення, передбачених законом заходів примусу

ознаки юридичної відповідальності

є одним з видів державного примусу

тягне за собою негативні наслідки для правопорушника у вигляді обмеження його прав чи покладання на нього додаткових обов'язків

наступає лише за вчинене правопорушення (дію або бездіяльність)

здійснюється компетентними органами відповідно до встановленої процедури

покладається від імені держави

поєднується з державним осудом

Цілі та підстави юридичної відповідальності

Цілі юридичної відповідальності —
результат, на який вона спрямована

Підстави юридичної відповідальності —
необхідна єдність фактичних і правових передумов, без яких вона не може бути реалізована

компенсаційна (відновлююча) — компенсація моральної чи матеріальної шкоди, що була завдана потерпілому

репресивна (каральна) — 
покарання правопорушника

превентивна (запобіжна)

спеціальна превенція — виправлення правосвідомості правопорушника з тим, щоб він більше не вчиняв правопорушень

загальна превенція — вплив на правосвідомість всіх осіб, щоб утримувалась від таких вчинків

фактична підстава —
вчинення правопорушення

юридична підстава

нормативні приписи, які чітко фіксують елементи складу правопорушення і містять його юридичні ознаки

правозастосувальний акт, у якому дається юридична кваліфікація вчинку і міститься рішення про накладення покарання

Види юридичної відповідальності

конституційна відповідальність — це вид юридичної відповідальності, який визначений у конституційних нормах, і полягає в забезпеченні виконання приписів Основного Закону (дострокове припинення повноважень народного депутата, імпічмент Президенту)

цивільно-правова відповідальність — це вид юридичної відповідальності, який пов'язаний з накладанням цивільно-правових стягнень (пені, штрафу, відшкодування збитків) на особу за невиконання або неналежне виконання зобов’язань або заподіяння шкоди, а також за порушення деяких особистих немайнових прав (честь, гідність тощо)

дисциплінарна відповідальність — це вид юридичної відповідальності працівника за порушення трудової дисципліни із застосуванням до нього дисциплінарних стягнень (догана, звільнення)

матеріальна відповідальність — це вид юридичної відповідальності, що має місце в трудових правовідносинах, і полягає у відшкодуванні працівником завданої ним шкоди підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на нього трудових обов'язків

адміністративна відповідальність — це вид юридичної відповідальності, що застосовується органами державного управління до осіб, які вчинили адміністративні правопорушення

кримінальна відповідальність — це найсуворіший вид юридичної відповідальності, що полягає у застосуванні до винної у вчиненні злочину особи видів кримінального покарання

Рекомендована література:

Навчальні посібники
Основи правознавства: Практичний довідник /Раденко Т.В., Раденко В.Б., Кравчина І.Б., Лихачов Р.Б. – Х: ФОП Співак В.Л., 2013. – 768 с. 
Петришин О. В. Теорія держави і права : підручник / О. В. Петришин, С. П. Погребняк, В. С. Смородинський, І. В. Бенедик, І. О. Биля-Сабадаш; ред.: О. В. Петришин; Нац. ун-т "Юрид. акад. України ім. Ярослава Мудрого". – Х. : Право, 2014. – 366 c. 
Скакун О. Ф. Теорія права і держави : підручник / О. Ф. Скакун. – Вид. 4-те, допов. і перероб. – Київ : Правова єдність : Алерта, 2014. – 524 c.

Додаткова література:
Баліцька О. Ю. Філософсько-правові засади дослідження об’єкту, суб’єкту та принципів правовідносин [Електронний ресурс] / О. Ю. Баліцька // Актуальні проблеми вдосконалення чинного законодавства України. – 2013. – Вип. 32. – С. 3-13. – Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/j-pdf/apvchzu_2013_32_3.pdf.
Голосніченко І. П. До проблеми запровадження в Україні кримінального проступку та відмежування його від адміністративного правопорушення [Електронний ресурс] / І. П. Голосніченко //Вісник Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут". Політологія. Соціологія. Право. – 2014. – № 1. – С. 80-83. – Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/j-pdf/VKPI_soc_2014_1_11.pdf.
Кравченко А. П. Правовідносини в сучасній Україні в аспекті антропологічного виміру права [Електронний ресурс] / А. П. Кравченко // Філософські обрії. – 2013. – Вип. 30. – С. 165-172. – Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/j-pdf/Filo_2013_30_21.pdf.
Куракін О. М. Категорія правовідносини в системі нормативного регулювання [Електронний ресурс] / О. М. Куракін // Право і суспільство. – 2013. – № 2. – С. 8-15. – Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/j-pdf/Pis_2013_2_4.pdf.
Шумило М. М. Розвиток вчення про правовідносини в сучасній українській юридичній науці [Електронний ресурс] / М. М. Шумило // Держава та регіони. Серія : Право. – 2014. – № 3. – С. 13-17. – Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/j-pdf/drp_2014_3_5.pdf.

Частина II. Основи публіічного права

Тема 4. ОСНОВИ КОНСТИТУЦІЙНОГО ПРАВА УКРАЇНИ

План 
1. Поняття конституційного права, його система та джерела. Конституція України як Основний закон держави.
2. Основи конституційного ладу України.
3. Громадянство України.
4. Конституційні права, свободи та обов'язки громадян України.
5. Органи державної влади та місцевого самоврядування в Україні.

Мета заняття:
Ознайомити студентів із поняттям конституційного права як провідної галузі вітчизняного права, інститутом громадянства.
Охарактеризувати Конституцію України як Основний закон держави, права, свободи та обов'язки громадян України.
Сформувати системне уявлення про основи конституційного ладу України, органи державної влади та місцевого самоврядування в Україні.
Удосконалювати вміння логічно мислити, навички усних виступів, підготовки рефератів та повідомлень, аргументованого діалогу, уміння сприймати чужу думку, безболісно відмовлятися від свого хибного погляду.
Виховувати переконаність у необхідності дотримання правових норм, непримиренність до протиправної поведінки.
Виробити уміння аналізувати суспільно-політичні події, користуватися правовими актами, юридичною літературою.
Сприяти вихованню доброзичливості, людяності, тактовності. 
Сформувати уміння використовувати набуті знання у практичному житті тощо.

Ключові слова: конституційне право; Конституція України; основи конституційного ладу України; громадянство; права та свободи; конституційні права і свободи людини та громадянина; механізм захисту прав та свобод людини і громадянина; орган державної влади; органи місцевого самоврядування.

1. Поняття конституційного права, його система та джерела

Конституційне право —
провідна галузь права, що представляє собою сукупність юридичних норм, які охороняють основні права та свободи людини і засновують в цих цілях певну систему державної влади

предмет
конституційного права
охоплює дві основні сфери суспільних відносин

охорона прав і свобод людини
(відносини між людиною і державою)

устрій держави та державної влади (владовідносини)

метод конституційного права —
сукупність способів і засобів, за допомогою яких упорядковуються суспільні відносини, що становлять предмет конституційного права

різновиди методу

установчий метод — закріплення факту існування конкретних державно-правових явищ

метод зобов’язання — покладання обов’язку на конкретних суб’єктів

метод заборон — заборона вчиняти певні дії

метод дозволу — встановлення прав та свобод людини

Система конституційного права —
сукупність внутрішньо-єдиних, об'єктивних елементів, які складають конституційне право

Джерела конституційного права —
це нормативні акти, в яких містяться конституційно-правові норми

конституційні норми

конституційно-правові інститути

основи правового статусу людини та громадянина

загальні засади конституційного ладу 

пряме волевиявлення (вибори, референдуми) тощо

види джерел конституційного права

Конституція України – основне джерело національного права України

закони України

декларації, акти і конституційні договори

міжнародні договори, ратифіковані Верховною 
Радою України

укази і розпорядження Президента України

постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України

нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади

нормативно-правові акти місцевих органів виконавчої влади

нормативно-правові акти суб'єктів місцевого самоврядування

Конституція України —
важливий політико-правовий документ довгострокової дії, що визначає принципи організації публічної влади в Україні, закріплюючи при цьому засади конституційного ладу, гарантії прав і свобод людини та громадянина, систему, порядок організації та компетенцію органів державної влади, територіальний устрій держави, державні символи

Властивості Конституції України — 
це її ознаки як основного нормативно-правового акта держави

є Основним Законом держави, тому що регламентує найбільш важливі суспільні відносини, пов'язані із здійсненням державної влади

має вищу юридичну силу — всі закони і підзаконні акти повинні відповідати Конституції

є юридичною базою законодавства

характеризується стабільністю, що проявляється у встановленні особливого порядку її прийняття і зміни

характеризується прямою дією норм, тобто для реалізації конституційних норм не потрібні спеціальні акти, які б їх конкретизували

Чинна Конституція України прийнята Верховною Радою України 28 червня 1996 р

2. Основи конституційного ладу України.

Основи конституційного ладу України —
найважливіші принципи організації та функціонування державної влади, закріплені в розділі 1 Конституції України

характеристики
держави

суверенна і незалежна

демократична

правова

соціальна

з республіканською формою правління

унітарна

організація 
публічної влади

народ України — носій суверенітету і єдине джерело влади

заборона узурпації влади

поділ влади на законодавчу, виконавчу і судову

визнання і гарантування місцевого самоврядування

здійснення влади народом безпосередньо і через органи влади та місцевого самоврядування

гуманістичні засади

соціально-економічні та політичні засади

визнання людини, її прав і свобод найвищою соціальною цінністю

обов'язок держави утверджувати та захищати права і свободи людини і громадянина

рівність і захист усіх суб'єктів права власності і господарювання

соціальна спрямованість економіки

політична, економічна та ідеологічна багатоманітність суспільного життя

3. Громадянство України

Громадянство України —
правовий зв'язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов'язках

Належність до громадянства України

Документи, що підтверджують громадянство України

Громадянами України є:

усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України

особи, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13.11.1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав

особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13.11.1991 р., і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України

и несовершеннолетние дети таких лиц, если они подали заявления об оформлении принадлежности к гражданству Украины

особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України

паспорт громадянина України

паспорт громадянина України для виїзду за кордон

тимчасове посвідчення громадянина України

дипломатичний паспорт

службовий паспорт

посвідчення особи моряка

посвідчення члена екіпажу

посвідчення особи на повернення в Україну

Законодавство про громадянство України

Конституція України

Закон України від 18.01.2001 р. 
«Про громадянство»

чинні міжнародні договори України з питань громадянства

підзаконні акти
(наприклад укази Президента України)

Принципи законодавства України про громадянство

єдиного громадянства 

запобігання виникненню випадків безгромадянства

неможливості позбавлення громадянина України громадянства України

визнання права громадянина України на зміну громадянства

неможливості автоматичного набуття громадянства України внаслідок укладення шлюбу

рівності перед законом громадян України незалежно від підстав, порядку і моменту набуття ними громадянства України

збереження громадянства України незалежно від місця проживання громадянина України

Підстави набуття громадянства України

за народженням

за територіальним походженням

внаслідок поновлення у громадянстві

внаслідок усиновлення

внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування

внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки

у зв'язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини

внаслідок визнання батьківства чи  материнства або встановлення факту батьківства чи материнства

по основаниям, предусмотренным международными договорами Украины

внаслідок прийняття до громадянства

Умови прийняття до громадянства України 

визнання і дотримання Конституції та законів України

подання декларації про відсутність іноземного громадянства (для осіб без громадянства) або зобов'язання припинити іноземне громадянство (для іноземців)

безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п'яти років

отримання дозволу на імміграцію

володіння державною мовою або її розуміння в обсязі, достатньому для спілкування

наявність законних джерел існування

Підстави припинення громадянства України

внаслідок виходу з громадянства України

внаслідок втрати громадянства України

Підстави для втрати громадянства України

добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави

набуття особою громадянства України внаслідок обману, свідомого подання  неправдивих відомостей або фальшивих документів

добровільний вступ на військову службу іншої держави, яка відповідно до законодавства цієї держави не є військовим обов'язком чи альтернативною (невійськовою) службою

за підставами, передбаченими міжнародними договорами України

4. Конституційні права, свободи та обов'язки громадян України

Права та свободи —
це форми вираження встановлених законом можливостей при виборі людиною своєї поведінки

поняття «право» пов'язане з необхідними для його реалізації діями інших суб'єктів
(право на життя, на власність, на працю)

поняття «свобода» розуміється як невтручання у внутрішній світ людини (свобода світогляду і віросповідання, свобода думки та слова)

Конституційні права і свободи людини та громадянина —
це закріплені в Конституції України і гарантовані державою можливості людини та громадянина вільно і самостійно обирати вид і міру своєї поведінки

класифікація прав і свобод за сферами їх прояву

громадянські (особисті) права і свободи
(право на життя, на повагу до гідності, на свободу і особисту недоторканість)

політичні права і свободи
(право брати участь в управлінні державними справами, на проведення зборів, мітингів)

економічні права
(право на приватну власність, на підприємницьку діяльність)

соціальні права
(право на працю, на соціальний захист, на достатній життєвий рівень)

культурні права і свободи
(право на користування досягненнями вітчизняної і світової культури)

екологічні права
(право на безпечне для життя і здоров'я довкілля)

права першого покоління

права другого покоління

права третього покоління

Конституційні обов’язки людини і громадянина — 
закріплені Конституцією України вимоги, які пред’являються кожній людині та громадянинові, аби він діяв чітко визначеним конституційною нормою чином (або утримувався від вчинення відповідних дій) для забезпечення інтересів суспільства, держави, інших людей

обов'язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків 

обов'язок батьків утримувати дітей до їх повноліття

обов'язок кожного отримати повну загальну середню освіту

обов'язок громадян захищати Вітчизну, її незалежність і територіальну цілісність

обов'язок громадян відбувати військову службу, відповідно до закону

обов'язок кожного не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки 

обов'язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом 

обов'язок кожного щорічно подавати до податкових інспекцій за місцем проживання декларації про свій майновий стан та доходи за минулий рік, у порядку встановленому законом

обов'язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших громадян

обов'язок громадян шанувати державні символи України

Механізм захисту прав та свобод людини і громадянина —
можливість здійснення людьми певних дій щодо захисту власних прав і свобод, 
а також система органів, що захищають та забезпечують їх

Гарантії прав, свобод та обов’язків — 
це такі зобов’язання держави, які забезпечують їх фактичну реалізацію, охорону та захист

Державні органи та посадові особи, на яких покладаються основні зобов’язання щодо захисту прав і свобод людини в Україні

Особисті гарантії — власні можливості людини і громадянина щодо захисту своїх прав, свобод, законних інтересів і обов’язків

Політичні гарантії — політичний плюралізм, свобода політичної діяльності, що не заборонена законом, тощо

Економічні гарантії — стабільність економіки, відносин власності, ефективність податкової системи і збирання податків та ін.

Ідеологічні гарантії — це загальна культура суспільства та його членів, освіченість, суспільна зрілість громадян, рівень суспільної та індивідуальної правосвідомості, система духовних цінностей та орієнтацій

Юридичні гарантії — державно-правові засоби, які забезпечують здійснення та охорону прав, свобод і обов’язків людини і громадянина

Президент України — гарант прав і свобод людини і громадянина

Верховна Рада України здійснює захист прав і свобод людини і громадянина через відповідну законодавчу діяльність, призначає на посаду та звільняє з посади Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини

Уповноважений Верховної Ради України з прав людини на постійній основі здійснює парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина та захист прав кожного на території України і в межах її юрисдикції 

Судовий захист прав і свобод людини і громадянина здійснюють як суди загальної юрисдикції, так і Конституційний Суд України

Кабінет Міністрів України та інші органи виконавчої влади, а також органи місцевого самоврядування

5. Органи державної влади та місцевого самоврядування в Україні

Орган державної влади —
уособлена частина державного механізму, яка наділена в установленому Конституцією України порядку державно-владними повноваженнями, правовими і фінансовими ресурсами для реалізації завдань і функцій державної влади

Виконавча влада —
одна з гілок державної влади, якій делегована сукупність повноважень з управління державними справами і на яку покладається функція виконання законів, прийнятих законодавчою владою

Судова влада — одна з гілок влади, що здійснює правосуддя, тобто розгляд і вирішення справ про правопорушення (злочини) і спорів про право

Особливе місце в системі органів державної влади належить Президенту України, який не відноситься до жодної з традиційних гілок державної влади

гілки державної влади

Законодавча влада —
делегована народом своїм представникам одна з гілок державної влади, яка здійснюється колегіально шляхом прийняття законів та організації контролю за їх дотриманням

Єдиним органом законодавчої влади є парламент —
Верховна Рада України

здійснюється системою органів виконавчої влади

здійснюється виключно судами

Верховна Рада України

Склад

450 народних депутатів, які обираються на основі загального, рівного і прямого виборчого права шляхом таємного голосування строком на п’ять років

Народним депутатом може бути обрано громадянина України, який на день виборів досяг 21 року, має право голосу і проживає в Україні протягом останніх 5 років

Не може бути обраним до Верховної Ради громадянин, який має судимість за вчинення умисного злочину, якщо ця судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку

Функції —

Голова Верховної Ради 

веде засідання Верховної Ради

організовує роботу Верховної Ради

підписує акти, прийняті Верховною Радою

здійснює інші повноваження

Перший заступник Голови 

заступник Голови

основні напрямки її діяльності в різних сферах суспільних відносин

представницька

установча

законодавча

контрольна

Організація діяльності ВР

працює сесійно

рішення Верховної Ради приймаються виключно на її пленарних засіданнях шляхом голосування

чергові сесії починаються кожного року першого вівторка лютого і першого вівторка вересня

позачергові сесії

Президент України
є главою держави і виступає від її імені

Порядок обрання Президента

обирається громадянами України на основі загального, рівного і прямого виборчого права шляхом таємного голосування строком на п'ять років

Вимоги до кандидата в Президенти

громадянство України

досягнення тридцяти п'яти років

наявність права голосу

володіння державною мовою

проживання в Україні протягом десяти останніх перед днем виборів років

Функції Президента України —
основні напрямки його діяльності в різних сферах суспільних відносин

Повноваження Президента України —
конкретні права та обов’язки з питань, що віднесені до його компетенції

представницька функція

функція гаранта державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції, прав і свобод людини і громадянина

інші функції, визначені ст. 102 Конституції України

у сфері законодавчої влади

у сфері виконавчої влади

у сфері судової влади

у сфері національної безпеки і оборони

інші повноваження, визначені ст. 102 Конституції України

Система органів виконавчої влади в Україні

Кабінет Міністрів України 

вищий орган у системі органів виконавчої влади

центральні органи виконавчої влади

міністерства

інші центральні органи виконавчої влади

служби

агентства

інспекції

центральні органи виконавчої влади зі спеціальним статусом

місцеві 
державні адміністрації

обласні державні адміністрації

Київська та Севастопольська міські державні адміністрації

районні державні адміністрації

Місцеве самоврядування — це

право територіальної громади

жителів села

сільської громади жителів кількох сіл

жителів селища

жителів міста
(районів у містах)

самостійно вирішувати питання місцевого значення у межах Конституції і законів України

здійснюється

безпосередньо

через Ради — представницькі органи місцевого самоврядування

сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи

районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст

Сільський, селищний, міський голова — 
головна посадова особа територіальної громади

обирається відповідною територіальною громадою на основі загального, рівного, прямого виборчого права шляхом таємного голосування строком на п’ять років

очолює виконавчий орган ради та головує на її засіданнях

Голова районної та голова обласної ради обираються відповідною радою і очолюють виконавчий апарат ради

Рекомендована література:

Навчальні посібники:
Основи правознавства: Практичний довідник /Раденко Т.В., Раденко В.Б., Кравчина І.Б., Лихачов Р.Б. – Х: ФОП Співак В.Л., 2013. – 768 с. 
Конституційне право України : підручник / Нац. юрид. акад. України ім. Ярослава Мудрого ; за ред.: В. П. Колісника, Ю. Г. Барабаша. – Х. : Право, 2008. – 416 с.

Нормативно-правові акти:
Конституція України (Основний закон): прийнята на п'ятій сес. Верхов. Ради України 28 черв. 1996 р. // Відом. Верхов. Ради України. – 1996. – № 30. – ст. 141 (з наст. змін. та доповн.).
Про місцеве самоврядування в Україні: закон України від 21.05.1997 р. № 280/97-ВР // Відом. Верхов. Ради України. – 1997. – № 24. – Ст. 170 (з наст. змін. та доповн.).
Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини: закон України від 23.12.1997 р. № 776/97-ВР// Відом. Верхов. Ради України. – 1998. – № 20. – Ст. 99 (з наст. змін. та доповн.).
Про місцеві державні адміністрації: закон України від 09.04.1999 р. № 586-XIV// Відом. Верхов. Ради України. – 1999. – № 20-21. – Ст. 190 (з наст. змін. та доповн.).
Про громадянство України: закон України від 18.01.2001 р. № 2235-III // Відом. Верхов. Ради України. – 2001. – № 13. – Ст. 65 (з наст. змін. та доповн.).
Про центральні органи виконавчої влади: закон України від 17.03.2011 р. № 3166-VI // Відом. Верхов. Ради України. – 2011. – №  38. – Ст. 385 (з наст. змін. та доповн.).
Про Кабінет Міністрів України: закон України від 27.02.2014 р. № 794-VII // Відом. Верхов. Ради України. – 2014. – № 13. – Ст. 222 (з наст. змін. та доповн.).

Додаткова література:
Абдалказим М. А. Конституційне право в сучасних умовах функціонування національної правової демократичної державності: онтологічні та аксіологічні підходи [Електронний ресурс] / М. А. Абдалказим // Держава і право. Юридичні і політичні науки. – 2014. – Вип. 64. – С. 127-137. – Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/j-pdf/dip_2014_64_20.pdf.
Рабінович П. М. Конституційне забезпечення прав і свобод людини і громадянина в Україні: можливості ефективізації [Електронний ресурс] / П. М. Рабінович // Бюлетень Міністерства юстиції України. – 2014. – № 5. – С. 68-78. – Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/j-pdf/bmju_2014_5_26.pdf.
Тема 5. ОСНОВИ адміністративного ПРАВА УКРАЇНИ

План 
1. Поняття адміністративного права як галузі права, його система та джерела. 
2. Поняття та види суб’єктів адміністративного права. 
3. Адміністративно-правовий статус суб’єкта адміністративного права. Особливості адміністративно-правового статусу іноземних громадян та осіб без громадянства. 
4. Адміністративна відповідальність: поняття та підстави. 
5. Система та види адміністративних стягнень.

Мета заняття:
Ознайомити студентів із поняттям адміністративного права як галузі вітчизняного права, його суб’єктами, видами адміністративних стягнень.
Охарактеризувати предмет та метод адміністративного права, основи адміністративно-правового статусу громадян,
Сформувати системне уявлення про джерела адміністративного права, особливості адміністративно-правового статусу іноземців та осіб без громадянства в Україні: основні риси адміністративної відповідальності.
Удосконалювати вміння логічно мислити, навички усних виступів, підготовки рефератів та повідомлень, аргументованого діалогу, уміння сприймати чужу думку, безболісно відмовлятися від свого хибного погляду.
Виховувати переконаність у необхідності дотримання правових норм, непримиренність до протиправної поведінки.
Виробити уміння аналізувати суспільно-політичні події, користуватися правовими актами, юридичною літературою.
Сприяти вихованню доброзичливості, людяності, тактовності. 
Сформувати уміння використовувати набуті знання у практичному житті тощо.

Ключові слова: адміністративне право; суб'єкти адміністративного права; іноземець; особа без громадянства; біженець; органи виконавчої влади; органи місцевого самоврядування; громадські об'єднання; політичні партії; адміністративна відповідальність; адміністративне правопорушення (проступок); склад адміністративного правопорушення; адміністративне стягнення.

1. Поняття адміністративного права як галузі права, його система та джерела

Адміністративне право —
це галузь права, що регулює суспільні відносини управлінського характеру, які виникають у процесі організації і здійсненні державними органами виконавчої і розпорядчої діяльності, тобто в процесі державного управління

Предмет адміністративного права —
суспільні відносини, що виникають у процесі здійснення управлінської діяльності в державі

це відносини, пов’язані із

діяльністю органів виконавчої влади

внутрішньоорганізаційною діяльністю інших державних органів, підприємств, установ, організацій

управлінською діяльністю органів місцевого самоврядування

здійсненням недержавними суб’єктами делегованих повноважень органів виконавчої влади

розглядом судами справ про адміністративні правопорушення

Методи адміністративного права —
способи впливу норм цієї
галузі на суспільні відносини

метод влади - підпорядкування (субординації), коли одна сторона відносин є юридично владною, а інша — юридично підвладною

метод рекомендацій — рекомендації одного суб'єкта відносин, які набувають правової сили за умови прийняття їх іншим

метод узгодження (координації) — регулює відносини між суб'єктами, які не знаходяться у підпорядкуванні

Система адміністративного права —
сукупність адміністративно-правових норм та інститутів, розташованих у певній логічній послідовності

Загальна частина

Особлива частина

принципи здійснення державного управління

правове становище суб’єктів адміністративного права

форми і методи управлінської діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування

засоби забезпечення законності і дисципліни у сфері управління

відповідальність за адміністративним правом

адміністративний процес

правові основи та організація управління

економікою

соціально-культурною сферою

адміністративною сферою

Джерела адміністративного права —
прийняті уповноваженими органами акти правотворчості, які складаються із адміністративно-правових норм

Види джерел адміністративного права

Конституція України 

міжнародні договори, ратифіковані Верховною Радою України

закони України (Кодекс України про адміністративні правопорушення, закон «Про Національну поліцію», закон «Про вищу освіту» тощо)

постанови Верховної Ради України (Про затвердження положень про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон: постанова від 26.06.1992)

укази і розпорядження Президента України (Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України: Указ від 10.12.2008)

постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України (Про затвердження Положення про Національне агентство України з питань державної служби: постанова від 01.10.2014)

нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади (Деякі питання проведення антикорупційної експертизи: Наказ Мін'юсту України від 18.03.2015)

нормативні акти голів місцевих державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування (Про тимчасову заборону використання піротехнічних засобів: рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 13.08.2014)

2. Поняття та види суб’єктів адміністративного права

Суб'єкти адміністративного права — 
це учасники суспільних відносин, які мають суб'єктивні права та виконують юридичні (суб'єктивні) обов'язки, встановлені адміністративно-правовими нормами

індивідуальні суб'єкти

колективні суб'єкти

громадянин України

іноземець — особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав

особа без громадянства — особа, яку жодна держава відповідно до свого законодавства не вважає своїм громадянином

біженець — особа, яка внаслідок обґрунтованих побоювань стала жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами своєї країни та не може або не бажає користуватися захистом цієї країни внаслідок таких побоювань

органи виконавчої влади — утворювана, відповідно до закону, ланка державного апарату, яка здійснює на підставі законів і підзаконних актів виконавчу і розпорядчу діяльність в межах та у спосіб, що визначаються характером їх компетенції

органи місцевого самоврядування — виборні та інші органи територіальних громад, наділені повноваженнями вирішувати питання місцевого значення

підприємства, установи — організації, які виконують економічні, соціально-культурні та інші функції з метою задоволення матеріальних, духовних та інших потреб громадян, суспільства й держави

громадські об'єднання — добровільні об'єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних інтересів

політичні партії — зареєстровані добровільні об'єднання громадян — прихильників певної загальнонаціональної програми суспільного розвитку, що мають своєю метою сприяння формуванню і вираженню політичної волі громадян, беруть участь у виборах та інших політичних заходах

3. Адміністративно-правовий статус суб’єкта адміністративного права. Особливості адміністративно-правового статусу іноземних громадян та осіб без громадянства

Адміністративно-правовий статус суб’єкта адміністративного права —
це сукупність прав, обов'язків та гарантій їх реалізації, закріплених у нормах адміністративного права

адміністративна правосуб’єктність — потенційна здатність суб'єкта мати права та обов'язки у сфері державного управління і їх реалізовувати в зазначеній сфері 

адміністративна правоздатність — здатність суб'єкта мати права й обов'язки у сфері державного управління; 
з'являється з моменту виникнення суб'єкта (народження, державної реєстрації), припиняється — з моменту зникнення суб'єкта (з моменту ліквідації — щодо юридичної особи або смерті — фізичної особи)

адміністративна дієздатність — здатність суб'єкта самостійно реалізовувати надані йому права і виконувати покладені на нього обов'язки у сфері державного управління; настає з досягненням фізичною особою 18-річного віку

суб'єктивні права у сфері державного управління — надана і гарантована державою, а також закріплена в адміністративно-правових нормах міра можливої (дозволеної) поведінки у правовідносинах

юридичні обов'язки у сфері державного управління — покладена державою і закріплена в адміністративно-правових нормах міра належної поведінки у правовідносинах

гарантії реалізації цих прав і обов’язків, а також механізм їх охорони державою

адміністративна деліктоздатність —здатність суб'єкта нести за порушення адміністративно-правових норм юридичну відповідальність; настає з досягненням фізичною особою 16-річного віку

Особливості адміністративно-правового статусу іноземних громадян та осіб без громадянства

за загальним правилом, користуються тими самими правами і на них покладаються ті самі обов’язки, що й на громадян України

правосуб’єктність цих осіб виникає з моменту прибуття в Україну і завершується з часу залишення її території

Обмеження

обумовлені

міркуваннями державної безпеки

особливостями взаємин України з іншими державами

відсутністю громадянства

не можуть бути державними службовцями та обіймати посади в державному апараті

не можуть обирати та бути обраними до державних органів влади та місцевого самоврядування

не можуть бути членами політичних партій України

не можуть займатися певною трудовою діяльністю

для них існують обмеження щодо пересування та вибору місця перебування в країні

для них встановлюються спеціальні правила в'їзду та виїзду з країни

існують деякі особливості притягнення цих осіб до адміністративної відповідальності 

інші обмеження

4. Адміністративна відповідальність: поняття та підстави

Адміністративна відповідальність — 
застосування в установленому порядку та уповноваженими на те органами (посадовими особами) адміністративних стягнень (заходів впливу) до осіб, винних у вчиненні адміністративних правопорушень (проступків)

основні риси адміністративної відповідальності

застосовується лише за вчинення адміністративного правопорушення (проступку)

накладається як на індивідуальні, так і колективні суб'єкти

врегульована нормами адміністративного права, які передбачають вичерпний перелік адміністративних порушень, адміністративних стягнень, державних органів, уповноважених на притягнення до відповідальності

передбачений особливий порядок притягнення до адміністративної відповідальності, який характеризується оперативністю, економічністю, спрощеністю

притягнення до адміністративної відповідальності в більшості випадків здійснюється в адміністративному (позасудовому) порядку

Підстави адміністративної відповідальності

нормативна 
(система норм, що регулюють її)

Кодекс України про адміністративні правопорушення (КоАП)
прийнятий 7 грудня 1984 р. (введений у дію з 1 червня 1985 р.)

фактична

процесуальна

акт компетентного органу про накладення адміністративного стягнення

адміністративне правопорушення (проступок)

протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено 
адміністративну відповідальність

Ознаки адміністративного правопорушення (проступку)

суспільна шкідливість — здатність дії чи бездіяльності завдавати реальної шкоди особистості, суспільству, державі або створювати загрозу завдання такої шкоди

протиправність — передбаченість діяння адміністративно-правовими нормами

винність — психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності та їх наслідків, виражене у формі умислу або необережності

адміністративна караність —загроза застосування за вчинення діяння адміністративних стягнень

Склад адміністративного правопорушення —
це сукупність встановлених законом об’єктивних і суб’єктивних ознак, що характеризують діяння як адміністративне правопорушення (проступок)

об’єкт — суспільні відносини (блага, цінності), що охороняються правом, і яким завдається шкода в результаті вчинення правопорушення (право власності, громадський порядок тощо)

об’єктивна сторона — акт зовнішньої поведінки правопорушника

діяння 
(дія чи бездіяльність)

шкідливі 
наслідки діяння

причинний зв’язок між діянням і наслідками

місце, час, обстановка, спосіб, знаряддя та засоби вчинення проступку

суб’єктивна сторона — пов’язаний з його вчиненням психічний стан особи

вина — психічне ставлення особи до вчиненого нею суспільно шкідливого діяння і його наслідків, яке виявляється у формі умислу або необережності

мотив вчинення правопорушення

мета вчинення правопорушення

суб’єкт — особа, яка вчинила правопорушення

фізична осудна особа, яка на момент вчинення адміністративного правопорушення досягла шістнадцятирічного віку

юридична особа (колективний суб'єкт)

5. Система та види адміністративних стягнень

Адміністративне стягнення —
форма реагування держави (її органів) на порушення тієї чи іншої адміністративно-правової норми, захід адміністративної відповідальності у вигляді застосування до правопорушника адміністративного примусу

мета 
адміністративного 
стягнення

виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття

запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами

види адміністративних стягнень

основні стягнення

стягнення, які можуть застосовуватись як основні, так і додаткові

додаткові стягнення

заходи впливу, що застосовуються до неповнолітніх

Основні адміністративні стягнення

попередження — захід виховного характеру, що виноситься в письмовій формі, або фіксується іншим установленим способом

штраф — грошове стягненням, що накладається на громадян, посадових та юридичних осіб за адміністративні правопорушення у випадках і розмірі, встановлених законами України

штрафні бали — стягнення, що накладається на громадян за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі

позбавлення спеціального 
права, наданого даному 
громадянинові

позбавлення права полювання застосовується на строк до 3-х років за грубе або систематичне порушення порядку користування цим правом

позбавлення права керування транспортними засобами застосовується на строк до 3-х років за грубе або повторне порушення порядку користування цим правом або на строк до 10-ти років за систематичне порушення порядку користування цим правом

громадські роботи — виконання особою у вільний від роботи чи навчання час безоплатних суспільно корисних робіт, вид яких визначають органи місцевого самоврядування (від 20 до 60 годин)

виправні роботи — стягнення, що застосовується на строк до 2-х місяців з відбуванням за місцем постійної роботи особи, і з відрахуванням до 20 процентів її заробітку в доход держави

адміністративний арешт — стягнення, що установлюється і застосовується лише у виняткових випадках за окремі види адміністративних правопорушень на строк до п'ятнадцяти діб

арешт з утриманням на гауптвахті — стягнення, що встановлюється і застосовується лише у виключних випадках за окремі види військових адміністративних правопорушень на строк до десяти діб

Стягнення, які можуть застосовуватись як основні, так і додаткові

Додаткові стягнення

оплатне вилучення предмета, який став знаряддям вчинення або безпосереднім об'єктом адміністративного правопорушення, —
його примусове вилучення за рішенням суду і наступна реалізація з передачею вирученої суми колишньому власникові з відрахуванням витрат по реалізації вилученого предмета

конфіскація предмета, який став знаряддям вчинення або безпосереднім об'єктом адміністративного правопорушення, —
примусова безоплатна передача цього предмета у власність держави за рішенням суду

позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю

призначається судом на строк від 6-ти місяців до одного року, коли з урахуванням характеру адміністративного правопорушення, вчиненого за посадою, особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, та інших обставин справи суд визнає за неможливе збереження за нею права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю

призначається судом строком на один рік, коли його спеціально передбачено в санкції статті Особливої частини КоАП

Заходи впливу, 
що застосовується до осіб віком від 16 до 18 років, 
які вчинили адміністративні правопорушення

зобов'язання публічно або в іншій формі попросити вибачення у потерпілого

попередження

догана або сувора догана

передача неповнолітнього під нагляд батькам або особам, які їх замінюють, чи під нагляд педагогічному або трудовому колективу за їх згодою, а також окремим громадянам на їх прохання

Рекомендована література:

Навчальні посібники:
Основи правознавства: Практичний довідник /Раденко Т.В., Раденко В.Б., Кравчина І.Б., Лихачов Р.Б. – Х: ФОП Співак В.Л., 2013. – 768 с. 
Битяк Ю. П. Адміністративне право : підручник / Ю. П. Битяк, В. М. Гаращук, В. В. Богуцький, І. В. Бойко, О. Т. Зима, В. В. Зуй, Л. П. Коваленко, І. М. Компанієць, Д. В. Лученко, Н. П. Матюхіна; Нац. юрид. акад. України ім. Я.Мудрого. — Х. : Право, 2010. — 624 c.

Нормативно-правові акти:
Конституція України (Основний закон): прийнята на п'ятій сес. Верхов. Ради України 28 черв. 1996 р. // Відом. Верхов. Ради України. – 1996. – № 30. – ст. 141 (з наст. змін. та доповн.).
Кодекс України про адміністративні правопорушення: Закон УРСР від 07.12.1984 р. № 8073–X // Відом. Верх. Ради УРСР від 18.12.1984–1984 р.– № 51– Ст. 1122 (з наст. змін. та доповн.).
Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: закон України від 08.07.2011 р. № 3671-VI // Відом. Верхов. Ради України. – 2012. – № 16. – Ст. 146 (з наст. змін. та доповн.).
Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства: закон України від 22.09.2011 р. № 3773-VI // Відом. Верхов. Ради України. – 2012. – № 19-20. – Ст. 179 (з наст. змін. та доповн.).

Додаткова література:
Гумін О. М. Адміністративно-правовий статус особи: поняття та структура [Електронний ресурс] / О. М. Гумін, Є. В. Пряхін // Наше право. – 2014. – № 5. – С. 32-37.
Іванцов В. О. Адміністративна відповідальність: узагальнюючий підхід до визначення поняття [Електронний ресурс] / В. О. Іванцов // Право і Безпека. – 2014. – № 3. – С. 48-53. – Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/j-pdf/Pib_2014_3_10.pdf.
Ковальов А. В. Адміністративна відповідальність юридичних осіб [Електронний ресурс] / А. В. Ковальов // Митна справа. – 2014. – № 6(2.1). – С. 199-203. – Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/j-pdf/Ms_2014_6(2.1)__36.pdf.
Мазаракі Н. А. Джерела адміністративного права [Електронний ресурс] / Н. А. Мазаракі // Право і суспільство. – 2015. – № 1. – С. 141-147. – Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/j-pdf/Pis_2015_1_26.pdf.
Окар-Балаж Я. І. Деякі питання визначення правового статусу особи у адміністративному праві [Електронний ресурс] / Я. І. Окар-Балаж // Наше право. – 2015. – № 2. – С. 81-85.

Тема 6. ОСНОВИ кримінального ПРАВА УКРАЇНИ

План 
1. Поняття кримінального права як галузі права, його система та джерела. 
2. Поняття злочину. Класифікація злочинів.
3. Кримінальна відповідальність: поняття та підстави. 
4. Cклад злочину.
5. Покарання: поняття та мета. Система та види покарання.

Мета заняття:
Ознайомити студентів із поняттям кримінального права як галузі вітчизняного права, ознаками кримінальної відповідальності.
Охарактеризувати предмет та метод кримінального права, ознаки злочину, поняття та мету покарання.
Сформувати системне уявлення про джерела кримінального права, класифікацію злочинів, елементи складу злочину та систему та види покарання.
Удосконалювати вміння логічно мислити, навички усних виступів, підготовки рефератів та повідомлень, аргументованого діалогу, уміння сприймати чужу думку, безболісно відмовлятися від свого хибного погляду.
Виховувати переконаність у необхідності дотримання правових норм, непримиренність до протиправної поведінки.
Виробити уміння аналізувати суспільно-політичні події, користуватися правовими актами, юридичною літературою.
Сприяти вихованню доброзичливості, людяності, тактовності. 
Сформувати уміння використовувати набуті знання у практичному житті тощо.

Ключові слова: кримінальне право; злочин; суспільна небезпечність; протиправність; винність; караність; класифікація злочинів; кримінальна відповідальність; склад злочину; об’єкт злочину; предмет злочину; об’єктивна сторона злочину; суб’єкт злочину; осудність; суб’єктивна сторона; вина; мотив злочину; мета злочину; покарання.

1. Поняття кримінального права як галузі права, його система та джерела

Кримінальне право — 
система (сукупність) юридичних норм, прийнятих виключно Верховною Радою України, що встановлюють, які суспільно небезпечні діяння є злочинами та які покарання підлягають застосуванню до осіб, що їх вчинили

предмет кримінального права

метод кримінального права

відносини, що виникають у зв’язку із вчиненням злочину і застосуванням за нього певних покарань

структура

суб'єкти

особа, яка вчинила злочин

держава в особі уповноважених на те державних органів

об'єкт

кримінальна відповідальність

зміст — наявність у суб’єктів взаємних прав і обов’язків

державні органи мають право і зобов’язані притягнути особу, що вчинила злочин, до кримінальної відповідальності й застосувати до неї покарання чи інші заходи кримінально-правового характеру

визнання певних суспільно небезпечних діянь злочинами

встановлення покарань, які застосовуються до осіб, що їх вчинили

імперативний метод

складові

особа, яка вчинила злочин, зобов’язана підлягати дії кримінального закону і державного примусу та має право вимагати, щоб засоби кримінально-правового впливу відповідали положенням кримінального законодавства

Система кримінального права

Загальна частина

Особлива частина

містить норми, які визначають завдання, принципи та основні інститути кримінального права

поняття злочину

осудність і неосудність

співучасть у злочині

покарання і його види

обставини, що виключають злочинність діяння

звільнення від кримінальної відповідальності і покарання тощо

містить норми, в яких описуються конкретні види злочинів та покарання, які можуть бути призначені за вчинення цих злочинів

Джерела кримінального права

Кримінальний кодекс України —
єдине джерело кримінального права

був прийнятий Верховною Радою України
5 квітня 2001 р.

набрав чинності з 1 вересня 2001 р.

Функції

охоронна

регулятивна

превентивна

2. Поняття злочину. Класифікація злочинів

Злочин —
суспільно небезпечне, винне, протиправне та кримінально каране діяння (дія або бездіяльність), учинене суб’єктом злочину

ознаки злочину

суспільна небезпечність — діяння або заподіює шкоду відносинам, що охороняються кримінальним законом, або містить у собі реальну можливість заподіяння такої шкоди

протиправність — обов’язкова передбаченість злочину в кримінальному законі

винність — психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності та їх наслідків, виражене у формі умислу або необережності

караність — загроза застосування за злочин покарання, що міститься у кримінально-правових санкціях

Класифікація злочинів —
розподіл їх на групи залежно від того чи іншого критерію

залежно від ступеня тяжкості

залежно від об’єкта посягання

злочин невеликої тяжкості —
злочин, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років, або інше, більш м'яке покарання за винятком основного покарання у виді штрафу в розмірі понад 3 тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (нмдг)

злочин середньої тяжкості —
злочин, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше 10 тисяч нмдг або позбавлення волі на строк не більше п'яти років

тяжкий злочин —
злочин, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше 25 тисяч нмдг або позбавлення волі на строк не більше десяти років

особливо тяжкий злочин —
злочин, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад 25 тисяч нмдг, позбавлення волі на строк понад 10 років або довічного позбавлення волі

проти основ національної безпеки України
(державна зрада, диверсія, шпигунство та ін.)

проти життя та здоров’я особи 
(вбивство, умисне тяжке тілесне ушкодження, побої і мордування, катування та ін.)

проти власності 
(крадіжка, грабіж, розбій, шахрайство та ін.)

проти волі, честі та гідності особи
(незаконне позбавлення волі або викрадення людини, захоплення заручників та ін.)

у сфері господарської діяльності 
(контрабанда, ухилення від сплати податків, зборів (обов'язкових платежів) та ін..)

проти громадської безпеки 
(бандитизм, терористичний акт та ін..)

інші

3. Кримінальна відповідальність: поняття та підстави

Кримінальна відповідальність —
це вимушене зазнавання особою, яка вчинила злочин, державного осуду, а також передбачених законом обмежень особистого, майнового або іншого характеру, що визначаються обвинувальним вироком суду і покладаються на винного спеціальними органами держави

ознаки кримінальної відповідальності

становить собою реальну взаємодію спеціальних органів держави і особи, визнаної винною у вчиненні злочину

це вид державного примусу, що знаходить своє вираження в осуді злочинця і його діяння обвинувальним вироком суду, а також у покладанні на винного додаткових позбавлень і обмежень

обмеження особистого (позбавлення волі), майнового (штраф) або іншого характеру (позбавлення права обіймати певні посади) визначені тільки в кримінальному законі

зазнавання таких обмежень завжди носить вимушений, а не добровільний характер

кримінальна відповідальність можлива лише за вчинення злочину, що виступає як підстава такої відповідальності

Підстави кримінальної відповідальності

матеріальна підстава

вчинення особою суспільно небезпечного діяння, 
що містить ознаки складу злочину

склад злочину —
це сукупність об’єктивних та суб’єктивних ознак вчиненого діяння, за наявності яких діяння визнається злочином

елементи складу злочину

об'єкт

об'єктивна сторона

суб'єкт

суб'єктивна сторона

процесуальна підстава

обвинувальний вирок суду

4. Cклад злочину

Об’єкт злочину —
суспільні відносини (блага, цінності), на які посягає злочин, завдаючи їм певну шкоду, і які поставлені під охорону закону про кримінальну відповідальність

види об’єктів злочинів

загальний об’єкт — сукупність усіх суспільних відносин (благ, цінностей), що поставлені під охорону закону про кримінальну відповідальність

родовий об’єкт — певне коло тотожних чи однорідних суспільних відносин (благ, цінностей), на які посягає певна група злочинів

безпосередній об’єкт — конкретні суспільні відносини (блага, цінності), на які посягає конкретний злочин

Предмет злочину —
будь-які речі матеріального світу, з певними властивостями яких закон про кримінальну відповідальність пов’язує наявність у діях особи ознак конкретного складу злочину

самостійна факультативна ознака складу злочину

Îá’ºêòèâíà ñòîðîíà çëî÷èíó —
зовнішня сторона (зовнішнє вираження) злочину

ознаки об’єктивної сторони

суспільно небезпечне діяння — конкретний, усвідомлений і вольовий акт поведінки людини

дія —
активна поведінка особи

бездіяльність —пасивна форма поведінки особи, що полягає у невчиненні нею конкретної дії (дій), які вона повинна була і могла вчинити в даних конкретних умовах

суспільно небезпечні наслідки — шкода (збиток), що заподіюється злочинним діянням  об’єкту, або реальна небезпека (загроза) заподіяння такої шкоди

причинний зв’язок — об’єктивно існуючий зв’язок між діянням — дією чи бездіяльністю (причиною) — і суспільно небезпечними наслідками (наслідком), коли дія чи бездіяльність викликає (породжує) настання суспільно небезпечного наслідку

наслідки матеріального характеру

наслідки нематеріального характеру

місце вчинення злочину — це певна територія або інше місце, де відбувається суспільно небезпечне діяння і настають його суспільно небезпечні наслідки

час учинення злочину — це певний відрізок (проміжок) часу, протягом якого відбувається суспільно небезпечне діяння і настають суспільно небезпечні наслідки

обстановка, спосіб, засоби вчинення злочину

Суб’єкт злочину —
особа яка вчинила злочин і підлягає кримінальній відповідальності

загальний суб’єкт : його ознаки

фізичний стан особи — нести кримінальну відповідальність можуть громадяни України, іноземці та особи без громадянства (тобто люди)

осудність — здатність особи під час учинення злочину усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними

досягнення особою до вчинення злочину встановленого кримінальним законом віку

загальний вік кримінальної відповідальності —
16 років

знижений вік кримінальної відповідальності— 14 років

за окремі, прямо перелічені в ч. 2 ст.21 КК, злочини:
умисні вбивства, умисне завдання тяжких тілесних ушкоджень, диверсія, бандитизм, зґвалтування, крадіжка, грабіж та розбій та деякі інші.
Цей перелік є вичерпним

спеціальний суб’єкт

особа, яка, крім обов’язкових загальних ознак, має додаткові спеціальні ознаки, передбачені в статті Особливої частини КК: службове становище, фах (лікар), характер певної діяльності (підприємець), родинні стосунки (мати новонародженої дитини) тощо

Суб’єктивна сторона злочину —
внутрішня сторона злочину, тобто психічна діяльність особи, що відображає ставлення її свідомості і волі до суспільно небезпечного діяння, яке вона вчиняє, і до його наслідків

ознаки суб’єктивної сторони

вина — психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності

форми вини — поєднання певних ознак свідомості і волі особи, що вчиняє суспільно небезпечне діяння

умисел

прямий умисел — це такий умисел, за якого особа
- усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, 
- передбачала його суспільно небезпечні наслідки і 
- бажала їх настання

непрямий умисел — це такий умисел, за якого особа 
- усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, 
- передбачала його суспільно небезпечні наслідки і 
- хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання

необережність

злочинна самовпевненість — особа 
- передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, але 
- легковажно розраховувала на їх відвернення

злочинна недбалість — особа 
- не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, 
хоча повинна була і могла їх передбачити

мотив злочину — спонукання до вчинення злочину

мета злочину — уявлення про бажаний результат, якого прагне досягти особа

5. Покарання: поняття та мета. Система та види покарання

Покарання —
захід примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого

ознаки покарання

це захід державного примусу, який застосовується до осіб, що вчинили злочинне посягання

це остаточний юридичний наслідок злочину

має публічний характер, бо може бути застосовано лише за вироком суду від імені держави

полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого

виражає негативну оцінку з боку держави як вчиненого злочину, так і самого злочинця

має особистий характер: призначення кримінального покарання можливі тільки стосовно самого винного

тягне за собою судимість — певний правовий статус засудженого, пов’язаний із правообмеженнями та іншими несприятливими наслідками, протягом певного, визначеного в законі строку

мета покарання

кара як відплата за вчинене

виправлення засудженого

спеціальне запобігання — запобігання вчиненню нових злочинів самим засудженим

загальне запобігання — запобігання вчиненню злочинів з боку інших осіб

Система покарань —
встановлений кримінальним законом і обов’язковий для суду вичерпний перелік покарань, розташованих у певному порядку за ступенем їх суворості

Види покарань

за порядком (способом) їх призначення

основні покарання — такі покарання, які призначаються у вироку тільки як самостійні заходи впливу

додаткові покарання — такі покарання, які призначаються лише шляхом їх приєднання на додаток до основних покарань і самостійно застосовуватися не можуть

змішані покарання — такі покарання, що можуть призначатися і як основні, і як додаткові

за суб’єктом, до якого застосовуються покарання

загальні покарання — такі покарання, які можуть застосовуватися, як правило, до будь-якої особи, що вчинила злочин

спеціальні покарання — такі покарання, які можуть призначатися лише певному колу суб’єктів злочину

за можливістю визначення строку покарання

строкові

безстрокові

Основні покарання

Громадські роботи

- полягають у виконанні засудженим у вільний від роботи чи навчання час безоплатних суспільно корисних робіт, вид яких визначають органи місцевого самоврядування;
- встановлюються на строк від 60 до 240 годин і відбуваються не більш як 4 години на день

Виправні роботи

- відбуваються за місцем роботи засудженого;
- з суми заробітку засудженого примусово здійснюються щомісячні відрахування в дохід держави в межах від 10 до 20 відсотків;
- встановлюються на строк від шести місяців до двох років

Службові обмеження для військово-службовців

- застосовуються до військовослужбовців (за винятком військовослужбовців строкової служби), які відбувають його за місцем своєї військової служби;
- призначаються в межах від шести місяців до двох років;
- припускають обов’язкові щомісячні відрахування із усієї суми грошового забезпечення засудженого, які здійснюються в дохід держави в межах від 10 до 20 відсотків цього забезпечення

Арешт

- полягає в триманні засудженого в умовах ізоляції у спеціальних установах виконання покарання — арештних домах;
- встановлюється на строк від одного до шести місяців

Основні покарання

Тримання в дисциплінарному батальйоні військово-
службовців

- призначається військовослужбовцям на строк від шести місяців до двох років;
- полягає у примусовому направленні засудженого в особливу військову частину — дисциплінарний батальйон

Позбавлення волі на певний строк

- полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу;
- встановлюється на строк від одного до п'ятнадцяти років

Довічне позбавлення 
волі

- встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк;
- полягає в примусовій ізоляції засудженого від суспільства шляхом поміщення його до спеціальної кримінально-виконавчої установи – виправної колонії максимального рівня безпеки, де він тримається безстроково

Обмеження волі

- полягає у триманні особи в кримінально-виконавчих установах відкритого типу без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за нею нагляду з обов'язковим залученням засудженого до праці;
- встановлюється на строк від одного до п'яти років

Додаткові покарання

Покарання, що можуть застосовуватися як основні, так і як додаткові

Позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу

- призначається у випадках вчинення особою лише тяжкого чи особливо тяжкого злочину;
- застосовується лише до тієї особи, яка на момент постановлення вироку мала військове, спеціальне звання, відповідний ранг, чин або кваліфікаційний клас 

Конфіскація майна

- полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого;
- встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості

Штраф

- полягає у грошовому стягненні, що накладається судом у випадках і межах, встановлених в Особливій частині КК;
- розмір штрафу визначається судом залежно від тяжкості вчиненого злочину та з урахуванням майнового стану винного в межах від 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (нмдг) до 50000 нмдг 

Позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю

- призначається як основне покарання на строк від 2 до 5 років або як додаткове покарання на строк від 1 до 3 років, якщо:
- під час вчинення злочину винний обіймав певну посаду чи займався певною діяльністю,
- вчинений злочин безпосередньо пов’язаний з тією посадою, яку винний обіймав, або з тією діяльністю, якою він займався,
- дані про особу винного та інші обставини справи свідчать про неможливість (недоцільність) збереження за засудженим права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю

Рекомендована література:

Навчальні посібники:
Основи правознавства: Практичний довідник /Раденко Т.В., Раденко В.Б., Кравчина І.Б., Лихачов Р.Б. – Х: ФОП Співак В.Л., 2013. – 768 с. 
Кримінальне право України. Загальна частина [Текст] : підручник / за ред.: В. Я. Тація, В. І. Борисова, В. І. Тютюгіна ; М-во освіти і науки України, НЮУ ім. Я. Мудрого. – 5-те вид., переробл. допов. – Харків : Право, 2015. – 528 с.

Нормативно-правові акти:
Конституція України (Основний закон): прийнята на п'ятій сес. Верхов. Ради України 28 черв. 1996 р. // Відом. Верхов. Ради України. – 1996. – № 30. – ст. 141 (з наст. змін. та доповн.).
Кримінальний кодекс України: закон України від 05.04.2001 р. № 2341-III// Голос України від 19.06.2001. – № 107 (з наст. змін. та доповн.).

Додаткова література:
Леонов Б. Покарання як засіб запобігання злочинності [Електронний ресурс] / Б. Леонов // Вісник Національної академії прокуратури України. – 2015. – № 2. – С. 66-70. – Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/j-pdf/Vnapu_2015_2_11.pdf.
Мина В. В. Мета покарання крізь призму наукових теорій [Електронний ресурс] / В. В. Мина //Наукові записки Інституту законодавства Верховної Ради України. – 2014. – № 2. – С. 20-26. – Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/j-pdf/Nzizvru_2014_2_7.pdf.
Мороз В.Г. Поняття місця вчинення злочину як ознаки об’єктивної сторонни злочину [Електронний ресурс] / В.Г. Мороз // Юридична наука. – 2014. – № 5. – С. 122-136. – Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/j-pdf/jnn_2014_5_13.pdf.
Смаглюк О. М. Досягнення віку кримінальної відповідальності як ознака неповнолітнього суб’єкта злочину [Електронний ресурс] / О. М. Смаглюк, А. А. Павловська // Вісник кримінального судочинства. – 2015. – № 2. – С. 181-186. – Режим доступу: http: //nbuv.gov.ua/j-pdf/vkc_2015_2_25.pdf.
Ющик О. І. Зміст покарання [Електронний ресурс] / О. І. Ющик // Науковий вісник Ужгородського національного університету. Сер.: Право. –  2014. – Вип. 26. – С. 238-242. – Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/j-pdf/nvuzhpr_2014_26_63.pdf.

Частина III. Основи приватного права
Тема 7. ОСНОВИ цивільного ПРАВА УКРАЇНИ

План 
1. Поняття цивільного права як галузі права, його система та джерела. 
2. Цивільні правовідносини: поняття та структура. Суб’єкти цивільних правовідносин.
3. Право власності в Україні. Захист права власності. 
4. Правочини. Цивільно-правові договори.
5. Спадкове право.
6. Цивільно-правова відповідальність.

Мета заняття:
Ознайомити студентів із поняттям цивільного права як галузі вітчизняного права, ознаками та елементами цивільного правовідношення; поняттям та змістом права власності; загальними умовами дійсності правочину; видами цивільно-правової відповідальності.
Охарактеризувати предмет та метод цивільного права, дієздатність фізичної особи; засоби захисту права власності; форму цивільно-правового договору; підстави цивільно-правової відповідальності.
Сформувати системне уявлення про акти цивільного законодавства, класифікацію юридичних осіб, ознаки та види правочинів; зміст цивільно-правових договорів; основні поняття спадкового права; умови цивільно-правової відповідальності.
Удосконалювати вміння логічно мислити, навички усних виступів, підготовки рефератів та повідомлень, аргументованого діалогу, уміння сприймати чужу думку, безболісно відмовлятися від свого хибного погляду.
Виховувати переконаність у необхідності дотримання правових норм, непримиренність до протиправної поведінки.
Виробити уміння аналізувати суспільно-політичні події, користуватися правовими актами, юридичною літературою.
Сприяти вихованню доброзичливості, людяності, тактовності. 
Сформувати уміння використовувати набуті знання у практичному житті тощо.
Ключові слова: цивільне право; акти цивільного законодавства; цивiльне правовiдношення; юридичні особи; цивільна правоздатність; цивільна дієздатність; ім'я фізичної особи; місце проживання фізичної особи; право власності; річ; правочин; цивільно-правовий договір; спадкування; цивільно-правова відповідальність.

1. Поняття цивільного права як галузі права, його система та джерела

Цивільне право — 
галузь права, яка регулює особисті майнові та немайнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників

предмет цивільного права —
суспільні відносини, що регулюються цивільно-правовими нормами

особисті немайнові відносини — 
відносини, які виникають з приводу немайнових благ, невіддільних від конкретної особи, і в яких відбувається індивідуалізація особистості

метод цивільного права —
сукупність правових засобів та прийомів впливу на суспільні відносини, що становлять його предмет

юридична рівність, самостійність та незалежність сторін

виникнення правових відносин між сторонами за їх власною ініціативою та на принципах свободи вибору

судове вирішення спорів між учасниками цивільних правовідносин

наявність майнової відповідальності сторін

майнові правовідносини — 
відносини, що виникають у зв’язку з використанням різних майнових благ (речей, робіт, послуг тощо) і засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників

Система цивільного права —
сукупність окремих частин — підгалузей, інститутів, норм, що перебувають у внутрішньому логічному зв’язку та залежності між собою

Акти цивільного законодавства України — 
сукупність структурно упорядкованих зовнішніх форм цивільного права

Загальна частина включає норми, які поширюються на всі види цивільних відносин, на всі підгалузі та інститути: про цивільні правовідносини, джерела цивільного права, суб’єкти, об’єкти цивільних відносин правочини, представництво, довіреність, строки і терміни

Особлива частина включає норми, що регулюють певне коло суспільних відносин: зобов'язальне право, спадкове право, право власності та речові права на чуже майно, право інтелектуальної власності, особисті немайнові права фізичної особи

Конституція України — основа цивільного законодавства

Цивільний кодекс (ЦК) — основний акт цивільного законодавства 
(прийнятий 16 січня 2003 р., набрав чинності з 1 січня 2004 р.)

інші закони, які приймаються відповідно до Конституції та ЦК

Укази Президента України

постанови Кабінету Міністрів

нормативно-правові акти інших органів державної влади України, що регулюють цивільні відносини 

підзаконні нормативно-правові акти

у випадках та межах, передбачених законом

2. Цивільні правовідносини: поняття та структура. Суб’єкти цивільних правовідносин

Цивiльне правовiдношення —
особисте немайнове або майнове вiдношення, врегульоване нормами цивільного права, що виникає мiж автономними i рівноправними суб’єктами, які надiленi суб’єктивними цивільними правами та  цивільними обов’язками

ознаки цивільних правовідносин

регулюються нормами цивільного права

ґрунтуються на засадах рiвностi їх учасників i вiдсутностi елементів влади i підпорядкування однієї сторони другій стороні

їх учасники мають автономію (вiдокремленiсть) та можуть здійснювати суб’єктивні права на власний розсуд

можуть бути захищені специфічними цивільно-правовими засобами захисту, які передусім мають майновий і компенсаційний характер

елементи цивільних правовідносин

учасники або суб’єкти правовідносин, тобто особи, які беруть участь у правовідношенні

об’єкти правовідносин — немайнове або майнове благо, стосовно якого виникає певний зв’язок між суб’єктами правовідношення

зміст правовідносин —суб’єктивні цивільні права та суб’єктивні цивільні обов’язки їх учасників

Суб’єкти (учасники) цивільних правовідносин

фізичні 
особи

суб’єкти
 публічного права

юридичні 
особи

громадяни України

iноземцi

особи без громадянства

держава Україна

Автономна Республіка Крим

територіальні громади сіл, селищ, міст і районів у містах

іноземні держави

інші суб’єкти публічного права

створені шляхом об’єднання осіб та/або майна штучні утворення — організації, що наділяються цивільною правоздатністю і можуть від свого імені набувати майнові та особисті немайнові права і нести обов’язки (цивільна дієздатність), бути позивачем та відповідачем у суді

Фізична особа — людина як учасник цивільних відносин

Цивільна правоздатність фізичної особи —
здатність мати цивільні права та обов'язки

виникає

припиняється

Ім'я фізичної особи

у момент смерті

Цивільна правосуб’єктність фізичної особи —
правова можливість особи бути суб'єктом цивільного правовідношення

у момент народження

Цивільна дієздатність фізичної особи —
здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання

прізвище

власне ім’я

по батькові

якщо інше не випливає

із закону

із звичаю національної меншини

При здійсненні окремих прав фізична особа відповідно до закону може

використовувати псевдонім
(вигадане ім'я)

діяти без зазначення імені

Місце проживання фізичної особи —
житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово

особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання

особа може мати кілька місць проживання

Види дієздатності за обсягом

Повна цивільна дієздатність

виникає з моменту досягнення особою повноліття — 
18 років

виникає з моменту реєстрації шлюбу (у разі припинення шлюбу до досягнення повноліття повна цивільна дієздатність зберігається)

надання повної цивільної дієздатності
неповнолітній особі

фізичній особі, яка досягла шістнадцяти років і працює за трудовим договором

за рішенням органу опіки та піклування за заявою заінтересованої особи за письмовою згодою батьків, а у разі відсутності такої згоди повна цивільна дієздатність може бути надана за рішенням суду

неповнолітній особі, яка записана матір'ю або батьком дитини

фізичній особі, яка досягла шістнадцяти років і яка бажає займатися підприємницькою діяльністю

пов’язується з моментом державної реєстрації фізичної особи як підприємця. Необхідною умовою є письмова згода на це батьків (усиновлювачів), піклувальника або органу опіки та піклування

порядок

Види дієздатності за обсягом

Часткова дієздатність

Неповна дієздатність

особи, яка не досягла 14-ти років
(малолітньої)

має право

самостійно вчиняти дрібні побутові правочини

правочин вважається дрібним побутовим,
 якщо він

задовольняє побутові потреби особи

відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку

стосується предмета, який має невисоку вартість

здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності

не несе відповідальності за завдану нею шкоду

особи у віці від 14-ти до 18-ти років
(неповнолітньої)

має право

самостійно вчиняти дрібні побутові правочини

самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами

самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності

бути учасником (засновником) юридичних осіб

самостійно укладати договір банківського вкладу та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім'я 

розпоряджатися грошовими коштами, що внесені іншими особами у фінансову установу на її ім'я, за згодою органу опіки та піклування та батьків 

вчиняти інші правочини за згодою батьків 

особисто несе відповідальність за порушення договору та за шкоду, завдану нею іншій особі
(якщо у особи недостатньо майна, додаткову відповідальність несуть її батьки)

Обмеження дієздатності фізичної особи

обмеження повної дієздатності 

підстави

особа страждає на психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними

особа зловживає спиртними напоями, наркотичними засобами, токсичними речовинами, азартними іграми тощо і тим ставить себе чи свою сім'ю, а також інших осіб, яких вона за законом зобов'язана утримувати, у скрутне матеріальне становище

правові наслідки

над особою встановлюється піклування

особа може самостійно вчиняти лише дрібні побутові правочини

інші правочини вчиняються особою за згодою піклувальника

одержання заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів особи та розпоряджання ними здійснюються піклувальником

особа самостійно несе відповідальність за порушення нею договору, укладеного за згодою піклувальника, та за шкоду, що завдана нею іншій особі

порядок обмеження — за рішенням суду

обмеження неповної дієздатності 

підстави

за наявності достатніх підстав (зловживання спиртними напоями, азартними іграми тощо)

правові наслідки

обмеження або позбавлення права самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією чи іншими доходами

Визнання фізичної особи недієздатною

підстави

хронічний, стійкий психічний розлад особи, внаслідок якого

особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій

особа не здатна керувати своїми діями

порядок визнання

за рішенням суду

правові наслідки

над особою встановлюється опіка

особа не має права вчиняти будь-якого правочину

правочини від імені особи та в її інтересах вчиняє її опікун

за шкоду, завдану особою, відповідальність несе її опікун

поновлення дієздатності

внаслідок видужання особи або значного поліпшення її психічного стану у неї поновилася здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними

судом — за заявою опікуна або органу опіки та піклування

Класифікація юридичних осіб
(залежно від порядку їх створення)

юридична особа приватного права
створюється за волевиявленням засновників на підставі установчих документів (статуту, модельного статуту, засновницького договору тощо)

юридична особа публічного права
створюється розпорядчим актом Президента, органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування

установи — організації, створені однією або кількома особами (засновниками), які не беруть участі в управлінні нею, шляхом об'єднання (виділення) їхнього майна для досягнення мети, визначеної засновниками, за рахунок цього майна

товариства — організації, створені шляхом об'єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві

підприємницькі — товариства, які здійснюють підприємницьку діяльність з метою одержання прибутку та наступного його розподілу між учасниками

непідприємницькі — товариства, які не мають на меті одержання прибутку для його наступного розподілу між учасниками

споживчі кооперативи

громадські об’єднання

господарські товариства

виробничий кооператив — добровільне об’єднання фізичних осіб на засадах членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності на засадах їх обов’язкової трудової участі з метою одержання прибутку

повне

інші форми, встановлені законом

командитне

товариство з обмеженою відповідальністю

товариство з додатковою відповідальністю

акціонерне

інші

3. Право власності в Україні. Захист права власності

Право власності

у суб’єктивному розумiннi —
забезпечена законом міра можливої поведінки суб'єкта щодо володіння над речами

в об’єктивному розумінні —
система правових норм, що регулюють відносини власності

зміст права власності

право володіння — можливість фактичного панування особи над річчю, яке полягає у можливості особи безпосередньо тримати належну річ у себе

право користування — можливість вилучати з речі її корисні властивості , привласнення плодів та прибутків, що приносяться річчю

право розпоряджання — можливість власника визначити юридичну долю речі (подарувати, продати, обміняти, знищити річ та ін.)

Річ— 
предмет матеріального світу, який здатний задовольняти певні потреби людей і щодо якого можуть виникати цивільні права та обов’язки

речі, що вільно перебувають у цивільному обігу, тобто речі, відносно яких відсутня заборона щодо вільної торгівлі

речі, обмежені у цивільному обігу (мисливська зброя, деякі ліки)

речі, вилучені з цивільного обігу
(зброя, дорогоцінні метали і каміння у сирому вигляді)

Форми та види права власності

публічна власність

приватна власність

власність Українського народу

державна власність

комунальна власність

власність держави Україна

власність іноземних держав

власність АРК

власність територіальної громади села

юридичних осіб

фізичних осіб

власність територіальної громади селища

власність територіальної громади
міста
(району в місті)

громадян України

іноземних громадян

осіб без громадянства

товариств

установ

Набуття та припинення права власності

Підстави набуття права власності —
передбачені законом юридичні факти, з настанням яких пов’язується виникнення у суб’єкта права власності на певне майно

Підстави припинення права власності —
передбачені законом юридичні факти, з настанням яких пов’язується припинення у суб’єкта права власності на майно

Первісні — підстави, за допомогою яких право власності на річ виникає вперше чи незалежно від права попереднього власника на цю річ, чи незалежно від його волі

Похідні — підстави, за яких право власності одного суб’єкта встановлюється на підставі права попереднього власника.

набуття права власності на

— новостворене майно, 
— перероблену річ,
— безхазяйну річ, 
— рухому річ, від якої власник відмовився, 
— знахідку, 
— бездоглядну домашню тварину,
— скарб, 
— привласнення загальнодоступних дарів природи,
— інші

набуття права власності 

— за договором,
— у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності,
— унаслідок спадкування,
— переходу майна при реорганізації та перетворенні юридичної особи

За волею власника

Без згоди власника або незалежно від його волі

— відчуження майна на підставі договору,

— добровільна відмова від права власності,

— знищення майна (його загибель)

— викуп пам’ятки культурної спадщини,

— реквізиція,

— конфіскація,

— ліквідація юридичної особи або смерть власника,

— інші

Право спільної власності — 
право двох або більше осіб спільно, на власний розсуд володіти, користуватися, розпоряджатися належним їм майном, що становить єдине ціле

ознаки права спільної власності

єдність об’єкта

множинність суб’єктів 

спільне майно —
майно, що є у власності двох або більше осіб

об’єктом права спільної власності може виступати будь-яке майно, виробничого чи споживчого призначення, що може складатися як з однієї речі, так і з їх сукупності

суб'єктами права спільної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади, держава Україна та інші суб’єкти права власності

види права спільної власності

право спільної часткової власності —
право двох і більш осіб спільно на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у визначених частках об’єктом права спільної власності

право спільної сумісної власності —право двох або більше осіб без визначення часток кожної з них у праві власності

—
Захист права власності —
сукупність передбачених цивільним законодавством засобів, що застосовуються у зв’язку з порушенням даних прав та спрямовуються на їх відновлення або захист майнових інтересів їх носіїв

Засоби захисту права власності

Речово-правові засоби захисту —
пов’язані з безпосереднім порушенням правомочностей власника

Зобов’язально-правові засоби захисту —
пов’язані з порушенням зобов’язання, що зачіпає права власника

віндикаційний позов (позов про витребування власником майна з чужого незаконного володіння) — це позов неволодіючого власника до володіючого не власника про витребування індивідуально-визначеного майна в натурі

негаторний позов (позов про усунення порушень, не пов’язаних із позбавленням володіння) — це позов власника чи титульного володільця, що володіє річчю, пред’явлений до третьої особи з вимогою усунення перешкод у здійсненні правомочностей володіння, користування і розпорядження майном

позов про визнання права власності — це позов власника чи титульного володільця майна про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує право власності

позов про відшкодування заподіяної власникові шкоди

позов про повернення безпідставно набутого майна

позов про повернення речей, наданих у користування за договором та інші

4. Правочини. Цивільно-правові договори

Правочин —
дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків

ознаки правочину

вольова дія (волевиявлення)

правомірна дія

цільова спрямованість на досягнення результату — набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків

види правочинів

залежно від кількості осіб, вираження волі яких необхідно та достатньо для укладення правочину

односторонні - правочини, для вчинення яких достатньо волі однієї особи (складання заповіту) 

двосторонні - правочини, для вчинення яких потрібно узгодження волі двох осіб (договір купівлі-продажу)

багатосторонні - правочини, для вчинення яких потрібно узгодження волі більш аніж двох осіб (договір про спільну діяльність)

залежно від того, чи має правочин на меті оплатність

оплатні - правочини, в яких обов'язку однієї сторони вчинити певні діяння відповідає обов'язок іншої сторони надати матеріальні чи інші блага (договір купівлі-продажу

безоплатні - правочини, в яких обов'язок сторони надати матеріальні чи інші блага внаслідок вчинення іншою певних діянь відсутній (дарування)

залежно від моменту, з якого правочин вважається укладеним

консенсуальні - правочини, які вважаються укладеними з моменту досягнення домовленості між сторонами за всіма істотними умовами (купівля-продаж)

реальні - угоди, які вважаються укладеними з моменту фактичного виконання дій (позика)

Загальні умови дійсності правочину —
вимоги, визначені законом, додержання яких необхідно для чинності правочину

умова 
законності

зміст правочину (всіх його умов) не може суперечити вимогам закону, інших нормативно-правових актів, а також моральним засадам громадянського суспільства

умова належності 
суб'єкта

правочин повинен бути укладений особами, які наділені відповідним рівнем цивільної дієздатності

умова відповідності волі та волевиявлення

зовнішнє волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі

умова форми правочину

правочин повинен бути укладений у формі, яка вимагається законом (усній, простій письмовій, письмовій нотаріально посвідченій, письмовій державно зареєстрованій)

форма правочину — спосіб оформлення волевиявлення сторін

усна

письмова (електронна)

правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення

проста

правочини між юридичними особами

правочини між фізичною та юридичною особою

правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у 20 і більше разів розмір нмдг

нотаріальна

у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін

Цивільно-правовий договір —
домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну та припинення цивільних прав та обов’язків

ознаки цивільно-правового договору

домовленість сторін — при укладанні договору необхідно досягти згоди всіх його учасників

домовленість двох чи більше сторін — для укладання договору волевиявлення лише однієї сторони недостатньо, бо в ньому завжди беруть участь не менш, ніж дві сторони

договір завжди спрямований на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов’язків сторін

зміст цивільно-правового договору —
сукупність умов, на яких він укладений

істотні

типові

умови про предмет договору, 
умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, 
усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди

умови, визначені законом як типові для договорів певного виду

випадкові

умови, включені до змісту договору за бажанням сторін

звичайні

умови, які передбачені нормативними актами

договір вважається укладеним, коли між сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов

Система цивільно-правових договорів

договори про оплатну передачу майна 

договори про передачу 
майна в користування

договори 
про 
виконання 
робіт

договори щодо розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності

купівля-продаж

поставка

контрактація
сільсько-господарської продукції

найм
(оренда)

прокат

лізинг

найм 
(оренда)
житла

позичка 
та інші

побутовий підряд

будівельний підряд

підряд на проектні та пошукові роботи

договори 
про 
надання 
послуг

договори 
про 
спільну діяльність
тощо

виконання науково-дослідних або дослідно-конструкторських та технологічних робіт та інші

ліцензійний
договір

договір про створення за замовленням і використання об'єкта права інтелектуальної власності

договір про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності 
та інші

дарування

рента
та інші

перевезення

зберігання

страхування

доручення

комісія

міна

транспортне експедиру-вання

управління майном 
та інші

5. Спадкове право

Спадкове право —
сукупність цивільно-правових норм, які регулюють відносини, що виникають внаслідок переходу майна, а також майнових прав та обов’язків померлого до інших осіб (спадкування)

спадщина — права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті

об’єкт спадкового права

спадковий актив —
усі майнові права, що входять до складу спадкового майна

спадковий пасив —
сукупність обов’язків спадкодавця, що переходять до спадкоємців

не входять до складу спадщини
права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема

особисті немайнові права

право на участь у товариствах та право членства в об'єднаннях громадян

право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я

права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом

особистісні права та обов'язки особи як кредитора або боржника

Суб’єкти спадкового права — 
особи, які беруть участь у відносинах спадкування

Спадкодавець — 
фізична особа, майно якої після її смерті переходить у спадщину до іншої особи (осіб)

лише фізична особа незалежно від віку, статі, стану здоров’я тощо

Спадкоємець — 
особа, яка у разі смерті іншої фізичної особи набуває право одержати у власність її спадкове майно

спадкоємці за заповітом і за законом

спадкоємці за заповітом 

фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини

фізичні особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини

фізичні особи

юридичні особи

держава Україна

інші суб'єкти публічного права

не можуть бути спадкоємцями

особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя

особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині

батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав 

інші особи, вказані в законі

Відкриття спадщини

Час відкриття спадщини

Місце відкриття спадщини

день смерті особи

день, з якого особа оголошується померлою

значення визначення часу відкриття спадщини

з моменту смерті починається перебіг 6-ти місячного строку на прийняття спадщини

на цей день визначається склад спадкового майна

визначається коло спадкоємців

починається перебіг строку на пред’явлення вимог кредиторів спадкодавця

останнє місце проживання спадкодавця

місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, якщо місце проживання спадкодавця невідоме

місцезнаходження основної частини рухомого майна — за відсутності нерухомого майна

значення визначення місця відкриття спадщини

за ним встановлюється коло осіб, які закликаються до спадкування

нотаріус за місцем відкриття спадщини вживає заходів щодо охорони спадкового майна

спадкоємці подають заяву про прийняття спадщини або про відмову від неї до нотаріальної контори, яка видає спадкоємцям свідоцтво про право на спадщину

кредитори спадкодавця за місцем відкриття спадщини пред’являють вимоги до спадкоємців

Підстави спадкування

За заповітом

За законом

вид спадкування, за яким спадщина переходить до осіб, зазначених у особистому розпорядженні спадкодавця, зробленому на випадок своєї смерті (заповіті)

вид спадкування, за яким спадщина переходить до осіб, зазначених в законі, в порядку (черговості), передбаченому законом

підстави виникнення спадкування за заповітом

підстави виникнення спадкування за законом

складання заповіту

смерть спадкодавця

відкриття спадщини

прийняття спадщини

наявність певного ступеня спорідненості зі спадкодавцем або перебування на його утриманні протягом визначеного законом строку

смерть спадкодавця

прийняття спадщини

Заповіт—
особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті

умови дійсності заповіту

складання заповіту тільки дієздатною особою

відповідність змісту заповіту вимогам чинного законодавства

дотримання форми, визначеної законом

складається у письмовій формі, із обов’язковим зазначенням місця та часу складання

особисто підписується заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він за її дорученням і в її присутності може бути підписаний іншою особою

посвідчується нотаріусом або уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування, якщо у населеному пункті немає нотаріуса

до нотаріально посвідчених заповітів прирівнюються заповіти, посвідчені

головним лікарем, його заступником з медичної частини або черговим лікарем лікарні, госпіталю, іншого стаціонарного закладу охорони здоров'я, а також начальником госпіталю, директором або головним лікарем будинку для осіб похилого віку та інвалідів — заповіт особи, яка перебуває на лікуванні у лікарні, госпіталі, іншому стаціонарному закладі охорони здоров'я, а також особи, яка проживає в будинку для осіб похилого віку та інвалідів

капітаном судна — заповіт особи, яка перебуває під час плавання на морському, річковому судні, що ходить під прапором України

начальником експедиції — заповіт особи, яка перебуває у пошуковій або іншій експедиції та ін.

Правила спадкування за законом

ознаки права
спадкування за законом

коло спадкоємців визначене законом вичерпно

законом визначена черговість закликання спадкоємців до спадкування

законом визначені правила переходу майна спадкодавця до спадкоємців за законом

коло спадкоємців за законом та черговість закликання їх до спадкування

перша
черга

1) діти спадкодавця,
2) той із подружжя, який пережив спадкодавця,
3) батьки спадкодавця (усиновителі),
4) онуки та правнуки померлого мають право на спадщину лише за умови смерті на момент відкриття спадщини їх матері чи батька (відповідно діда або баби), які мали право на спадщину, але померли до її відкриття

друга черга

1) рідні брати та сестри спадкодавця;
2) баба та дід спадкодавця

третя черга

рідні дядько та тітка спадкодавця

четверта черга

п’ята черга

особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім’єю не менше ніж 5 років до часу відкриття спадщини

1) інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно,
2) утриманці спадкодавця, які не були членами його сім’ї

Порядок прийняття спадщини

особисто подати заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини

фактично вступити у володіння спадковим майном, якщо спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем

6-ти місяців з часу відкриття спадщини — загальне правило

якщо виникнення в особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у З місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший за 3 місяці, він продовжується до З-х місяців

якщо спадкоємець протягом зазначеного у законі строку не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що її не прийняв і він втрачає право на спадщину, за винятком таких випадків

звернеться позовом до суду і доведе, що строк було пропущено з поважної причини

отримає письмову згоду інших спадкоємців і звернеться до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини

спадкоємець має право прийняти спадщину одним з наступних способів

здійснити дані дії протягом певного строку

оформити спадкові права шляхом отримання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину 

6. Цивільно-правова відповідальність

Цивільно-правова відповідальність —
застосування до правопорушника у випадку здійснення ним протиправних дій або бездіяльності передбачених договором чи законом заходів державного примусу у вигляді додаткових цивільно-правових обов’язків майнового характеру (санкцій)

Особливості цивільно-правової відповідальності

майновий характер: вона може бути обрахована в майново-грошовому еквіваленті

додатковість обтяження: правопорушник позбавляється майнового блага, не отримуючи замість нього еквівалента

наслідки майнового характеру стягуються на користь потерпілої сторони

компенсаційний характер:
полягає в еквівалентності розмірів відповідальності та шкоди

Види цивільно-правової відповідальності

залежно від підстав виникнення

залежно від розподілу відповідальності між декількома боржниками

договірна — настає у разі порушення боржником своїх зобов’язань за договором

недоговірна відповідальність — це відповідальність за порушення цивільних прав та обов’язків, що виникають не з договору, а з інших підстав (юридичних фактів)

часткова — кожний з боржників несе відповідальність перед кредитором лише в межах тієї її частини (долі), яка встановлена для нього законом чи договором

солідарна — кредитор має право па свій розсуд вимагати від усіх або від кожного з боржників окремо повного або часткового виконання зобов’язання

субсидіарна (додаткова) — вид відповідальності іншої особи за зобов’язаннями основного боржника, який не може цілком або частково їх виконати

Підстави та умови цивільно-правової відповідальності

Підстава 
цивільно-правової відповідальності

цивільне правопорушення —протиправна дія або бездіяльність особи, що порушує норми актів цивільного законодавства або
умови договору, і з якою договір або закон пов’язують виникнення
цивільно-правової відповідальності

Умови цивільно-правової відповідальності

протиправний характер діяння особи, на яку передбачається покласти відповідальність, — така поведінка, що порушує норму права, незалежно від того, чи знав правопорушник про неправомірність своєї поведінки, чи ні

наявність у потерпілого шкоди — зменшення чи знищення будь-якого її майнового чи особистого немайнового блага

причинно-наслідковий зв'язок між протиправним діянням і заподіяною шкодою — такий об'єктивний взаємозв'язок між явищами, при якому одне (протиправне діяння) передувало і породжувало б інше (заподіяну шкоду), а інше завжди було б результатом дії першого

вина правопорушника — психічне ставлення особи до своєї протиправної поведінки, в якій виявляється його зневага до інтересів суспільства та окремих осіб

Рекомендована література:

Навчальні посібники:
Основи правознавства: Практичний довідник /Раденко Т.В., Раденко В.Б., Кравчина І.Б., Лихачов Р.Б. – Х: ФОП Співак В.Л., 2013. – 768 с. 
Цивільне право [Текст] : підручник : у 2 т. / за ред.: В. І. Борисової, І. В. Спасибо-Фатєєвої, В. Л. Яроцького; Національний університет "Юридична академія України ім. Ярослава Мудрого". – Харків. : Право, 2011 – .Т. 1/ В. І. Борисова [та ін.] . – 2011. – 656 с.
Цивільне право [Текст] : підручник : у 2 т. / за ред.: В. І. Борисової, І. В. Спасибо-Фатєєвої, В. Л. Яроцького ; Національний університет "Юридична академія України ім. Ярослава Мудрого". – Харків. : Право, 2011 – .Т. 2/ Л. М. Баранова [та ін.] . – 2011. – 816 с.

Нормативно-правові акти:
Конституція України (Основний закон): прийнята на п'ятій сес. Верхов. Ради України 28 черв. 1996 р. // Відом. Верхов. Ради України. – 1996. – № 30. – ст. 141 (з наст. змін. та доповн.).
Цивільний кодекс України: Закон України від 16.01.2003 р. № 435–IV // Відом. Верх. Ради України. – 2003.– №№ 40–44. – Ст. 356 (з наст. змін. та доповн.).

Додаткова література:
Довгерт А. С.Джерела цивільного права України: види та співвідношення [Електронний ресурс] / А. С. Довгерт // Приватне право і підприємництво. – 2015. – Вип. 14. – С. 12-17. – Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/j-pdf/Ppip_2015_14_5.pdf.
Кузнець О. М. Сутність правової поведінки суб’єктів цивільних відносин [Електронний ресурс] / О. М. Кузнець // Публічне право. – 2015. – № 1. – С. 275-281. – Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/j-pdf/pp_2015_1_40.pdf.
Кушерець Д. В. Поняття цивільно-правового договору як гарантії охорони та захисту майнових прав сторін [Електронний ресурс] / Д. В. Кушерець // Право і суспільство. – 2015. – № 1. – С. 92-97. – Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/j-pdf/Pis_2015_1_18.pdf.
Скок Л. В. Правова природа поняття "порядок спадкування" [Електронний ресурс] / Л. В. Скок //Наукові записки Інституту законодавства Верховної Ради України. – 2014. – № 5. – С. 65-69. – Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/j-pdf/Nzizvru_2014_5_16.pdf.

Тема 8. ОСНОВИ трудового ПРАВА УКРАЇНИ

План 
1. Поняття трудового права як галузі права, його система та джерела. 
2. Трудовий договір: поняття, зміст та види. Порядок укладення трудового договору.
3. Припинення трудового договору.
4. Робочий час та час відпочинку.
5. Трудова дисципліна.

Мета заняття:
Ознайомити студентів із поняттям трудового права як галузі вітчизняного права, поняттям та змістом трудового договору, підставами розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, поняттям трудової дисципліни та методами її забезпечення.
Охарактеризувати предмет та метод трудового права, порядок укладення трудового договору, поняття та види робочого часу, поняття та види часу відпочинку, порядок застосування та зняття дисциплінарних стягнень, види матеріальної відповідальності.
Сформувати системне уявлення про джерела трудового права, порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника, види відпусток, підставу та види дисциплінарної відповідальності; умови настання матеріальної відповідальності працівників.
Удосконалювати вміння логічно мислити, навички усних виступів, підготовки рефератів та повідомлень, аргументованого діалогу, уміння сприймати чужу думку, безболісно відмовлятися від свого хибного погляду.
Виховувати переконаність у необхідності дотримання правових норм, непримиренність до протиправної поведінки.
Виробити уміння аналізувати суспільно-політичні події, користуватися правовими актами, юридичною літературою.
Сприяти вихованню доброзичливості, людяності, тактовності. 
Сформувати уміння використовувати набуті знання у практичному житті тощо.

Ключові слова: трудове право; трудовий договір; контракт; прогул; робочий час; час відпочинку; відпустка; трудова дисципліна; дисциплінарна відповідальність; дисциплінарний проступок; матеріальна відповідальність працівників.

1. Поняття трудового права як галузі права, його система та джерела

Трудове право —
галузь права, яка регулює суспільні відносини, пов’язані з використанням найманої праці фізичних осіб

Предмет трудового права — комплекс суспільних відносин, які регулює дана галузь права

трудові відносини — виникають у результаті укладення трудового договору

участь працівника у діяльності організації-роботодавця особистою працею

виконання працівником трудової функції, тобто роботи за певною спеціальністю, кваліфікацією, посадою

підпорядкування працівника правилам внутрішнього трудового розпорядку організації-роботодавця

ознаки 

відносини,
 тісно пов’язані з трудовими 

види

відносини працевлаштування

відносини з приводу навчання на виробництві, підвищення кваліфікації 

відносини щодо нагляду і контролю за дотриманням трудового законодавства

відносини щодо вирішення трудових спорів тощо

Метод трудового права — сукупність прийомів та способів, за допомогою яких здійснюється регулювання трудових та пов'язаних із ними відносин

особливості

поєднання централізованого та локального регулювання суспільних відносин у сфері праці

поєднання рівноправ'я сторін трудових відносин із підпорядкуванням у процесі праці

договірний характер праці та визначення її умов

участь працівників через своїх представників, професійні спілки, трудовий колектив у правовому регулюванні праці та контролі за дотриманням трудового законодавства

специфічні способи захисту трудових прав та забезпечення виконання трудових обов'язків

Система трудового права —
об'єктивно необхідне поєднання норм трудового права з їх одночасним внутрішнім розподілом на взаємопов'язані та взаємодіючі правові інститути

Загальна частина
складається із положень, що охоплюють основні засади законодавства про працю

Особлива частина
охоплює норми, що складають інститути

їх права й обов'язки та ін.

джерела

принципи

функції

предмет трудового права, сферу його дії

суб'єкти соціально-трудових відносин

трудових спорів
та ін.

охорони праці

дисципліни праці

нормування й оплати праці

трудового договору

Джерела трудового права —
нормативно-правові акти, прийняті компетентними державними органами або на договірному рівні, за  допомогою яких здійснюється правове регулювання трудових відносин

Конституція України

Кодекс законів про працю України (КЗпП),
прийнятий 10 грудня 1971 р. і введений в дію з 1 червня 1972 р

інші закони: «Про охорону праці», «Про оплату праці», «Про відпуски» та ін.

підзаконні акти: укази Президента, постанови Кабінету Міністрів, акти центральних та місцевих органів виконавчої влади та ін.

договірно-правові акти — акти соціального партнерства: генеральна угода, регіональні угоди, галузеві угоди, колективний договір на конкретному підприємстві

міжнародні акти та договори
та ін.

локальні акти

2. Трудовий договір: поняття, зміст та види. Порядок укладення трудового договору

Трудовий договір —
це угода між працівником та роботодавцем, за якою

працівник

фізична особа, яка досягла 16 років
(в деяких випадках – 15 або 14 років)

зобов’язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з додержанням внутрішнього трудового розпорядку

роботодавець

власник підприємства, установи або організації незалежно від форми власності, виду діяльності та галузевої належності

уповноважений ним орган

фізична особа

зобов’язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін

Зміст трудового договору —
це сукупність умов, що визначають взаємні права та обов’язки сторін

умови, які встановлено законодавством

умови, які встановлено угодою сторін

обов’язкові (необхідні) — умови, які завжди мають місце при укладенні трудового договору

факультативні (додаткові) — можуть і не включатися до змісту трудового договору

про місце роботи

про термін дії трудового договору

про трудову функцію

про розмір оплати праці

про час початку роботи

умови про випробування

про забезпечення житлом

інші

Види трудового договору

про тимчасову роботу

про сезонну роботу

з молодим спеціалістом

про сумісництво

про суміщення професій і посад

з роботодавцем – фізичною особою

контракт — особлива форма трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін

з державним службовцем

залежно від строку укладення

на час виконання певної роботи

на визначений строк, встановлений за погодженням сторін

безстроковий, що укладається на невизначений строк

залежно від форми укладення

усна

письмова

додержання письмової форми є обов’язковим

при організованому наборі працівників

при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я

при укладенні контракту

у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору в письмовій формі, 
в інших випадках, передбачених законодавством

Загальний порядок укладення трудового договору

Документи, необхідні при прийнятті на роботу

паспорт або інший документ, що посвідчує особу

трудова книжка

у випадках, передбачених законодавством, — також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров’я та інші документи

Випробування

може бути обумовлене угодою сторін з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається

строк випробування не може перевищувати 3-х місяців, в окремих випадках, за погодженням з профкомом — 6-ти місяців; робітників — 1-го місяця

не встановлюється при прийнятті на роботу

молодих робітників після закінчення професійних навчально-виховних закладів

молодих спеціалістів після закінчення вищих навчальних закладів

осіб, звільнених у запас з військової чи альтернативної (невійськової) служби

неповнолітніх та в інших випадках, якщо це передбачено законодавством

укладення трудового договору

оформляється наказом або розпорядженням власника або уповноваженого ним органу

3. Припинення трудового договору

Припинення трудового договору —
закінчення дії трудових правовідносин працівника з роботодавцем у всіх випадках, 
передбачених законодавством про працю

підстави припинення трудового договору

за спільною (взаємною) ініціативою сторін трудового договору

угода сторін

закінчення строку трудового договору

переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду

відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці

підстави, передбачені контрактом

з ініціативи працівника

з ініціативи роботодавця

з ініціативи третіх осіб — осіб, які не є стороною трудового договору

Розірвання трудового договору з ініціативи працівника

безстрокового

строкового

працівник повинен попередити роботодавця про намір звільнення за 2 тижні, щоб той зміг знайти заміну

за загальним правилом, достроково не припиняється

за поважних причин трудовий договір припиняється до спливу 2 тижнів, в той день, коли потрібно працівнику

підлягає розірванню достроково при наявності у працівника поважних причин

Перелік поважних причин, за яких трудових договір може бути розірваний

переїзд на нове місце проживання

вступ до навчального закладу

переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість

неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком

догляд за дитиною до досягнення нею 14-го віку або дитиною-інвалідом

догляд за хворим членом сім’ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи

вагітність

вихід на пенсію

прийняття на роботу за конкурсом

невиконання роботодавцем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору та інші

Загальні підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця

1) зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідація, реорганізація, банкрутство або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників

2) виявлена невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само відмова у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці

3) систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення

4) прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин

5) нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні

6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу

7) поява на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння

8) вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу

9) призову або мобілізації власника - фізичної особи під час особливого періоду

Додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з окремими категоріями працівників за певних умов

1) одноразове грубе порушення трудових обов'язків

одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками

головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками

службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами

2) винні дії керівника підприємства, установи, організації, внаслідок чого заробітна плата виплачувалася несвоєчасно або в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати

3) винні дії працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу

4) вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи

5) перебування всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції" у прямому підпорядкуванні у близької особи

6) припинення повноважень посадових осіб

Розірвання трудового договору з iнiцiативи третiх осiб

на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника)

з керівником підприємства, установи, організації, якщо він порушує законодавство про працю, про колективні договори і угоди

з iнiцiативи суду

у випадках набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи

у випадках укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції", встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов’язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення

з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади"

з iнiцiативи військового комiсарiату або комiсiї у справах альтернативної (невiйськової) служби

у випадках призову або вступу працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу

на вимогу керівника відповідного органу, до повноважень якого належить звільнення з посади особи, стосовно якої здійснюється перевірка

на вимогу батьків неповнолітнього або інших осіб, на яких покладено нагляд і контроль за додержанням законодавства про працю

коли продовження чинності трудового договору загрожує здоров'ю неповнолітнього або порушує його законні інтереси.

4. Робочий час та час відпочинку

Робочий час —
встановлений законом, колективним договором чи угодою сторін час, протягом якого працівник зобов’язаний виконувати свої трудові обов’язки, підпорядковуючись внутрішньому трудовому розпорядку

Види робочого часу

Нормальний робочий час

не може перевищувати 40 годин на тиждень

Підприємства та організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу

Скорочений 
робочий час

Неповний 
робочий час

не тягне за собою зменшення заробітної плати

встановлюється з урахуванням фізіологічних особливостей працівників, умов праці та деяких інших підстав диференціації

встановлюється у законодавстві

для працівників віком від 16 до 18 років — 36 годин на тиждень

для осіб віком від 15 до 16 років— 24 години на тиждень

для працівників, зайнятих на роботах з шкідливими умовами праці, — не більше як 36 годин на тиждень 

для окремих категорій працівників: учителів, лікарів та в інших випадках

встановлюється за угодою сторін

оплата праці проводиться пропорційно відпрацьованому часу, а при відрядній системі — залежно від виробітку

працівники користуються тими ж правами, що й працюючі на умовах нормального робочого часу

встановлення неповного робочого часу є правом роботодавця

на прохання вагітної жінки, жінки, що має дитину віком до 14 років чи дитину-інваліда або особи, яка здійснює догляд за хворим членом сім’ї, роботодавець зобов’язаний встановити неповний робочий час

Час відпочинку —
це час, протягом якого працівник є вільним від виконання трудових обов’язків і може використовувати його на власний розсуд

Види часу відпочинку

Перерви протягом
робочого дня (зміни)

Щоденний (міжзмінний) відпочинок

Вихідні дні
(щотижневий відпочинок)

Святкові і неробочі дні

Відпустка

вільний від виконання робочої функції період, який встановлюється на законодавчому та локальному рівнях у календарних днях

встановлюються законом для відзначення державних або релігійних свят та пам’ятних дат: 1 січня - Новий рік, 7 січня - Різдво Христове, 8 березня - Міжнародний жіночий день, тощо

Перерва для відпочинку і харчування надається тривалістю не більше 2 годин через 4 години після початку роботи

Спеціальні перерви включаються в робочий час і підлягають оплаті
- для обігрівання — для працівників, які працюють на відкритому повітрі в холодну пору року,
- для відпочинку вантажникам,
- додаткові перерви для годування дитини — для жінок, які мають дітей віком до 1,5 року

період з моменту закінчення роботи та до її початку в наступний робочий день

тривалість має бути не меншою подвійної тривалості часу роботи в попередній зміні 

тривалість повинна бути не менш як 42 години

при 5-денному робочому тижні працівникам надається 2 вихідних дня на тиждень; 
при 6-денному робочому тижні працівникам надається 1 вихідний день

загальним вихідним днем є неділя; другий вихідний має надаватися підряд із загальним; 
у випадку, коли святковий або неробочий день збігається з вихідним, вихідний день переноситься на наступний після святкового або неробочого

Види відпусток

Щорічні відпустки — відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати

основна відпустка надається тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік;
особам віком до 18 років надається щорічна основна відпустка тривалістю 31 календарний день

додаткова відпустка надається окремим категоріям працівників (від 10 до 35 календарних днів)

за роботу із шкідливими і важкими умовами праці

за особливий характер праці тощо

Додаткові відпустки у зв’язку з навчанням надаються при навчанні працівників у середніх навчальних закладах, професійно-технічних навчальних закладах, вищих навчальних закладах, навчальних закладах післядипломної освіти та аспірантурі

Творчі відпустки надаються працівникам для закінчення дисертаційних робіт, написання підручників та в інших випадках

Відпустки для підготовки та участі в змаганнях надаються працівникам, які беруть участь у всеукраїнських та міжнародних спортивних змаганнях

Додаткова відпустка окремим категоріям ветеранів війни надаються тривалістю 14 календарних днів на рік

Соціальні відпустки

Відпустки без збереження заробітної плати надаються роботодавцем за згодою сторін за сімейними обставинами та з інших причин на термін, обумовлений угодою між ними, але не більше 15 календарних днів на рік; 
надається в обов’язковому порядку за бажанням працівника, у випадках, передбачених законодавством (наприклад, особам, які одружуються, — тривалістю до 10 календарних днів тощо)

відпустка у зв’язку з вагітністю та пологами

відпустка у зв’язку з усиновленням дитини

відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку

додаткова відпустка працівникам, які мають 
дітей

5. Трудова дисципліна

Трудова дисципліна —
система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов’язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов’язків

Трудовий розпорядок 
на підприємствах, в установах , організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, 
які затверджуються трудовими колективами за поданням роботодавця на підставі типових правил

Методи забезпечення трудової дисципліни —
передбачені законодавством способи її забезпечення, тобто виконання сторонами трудового договору своїх обов’язків

Основні обов’язки 
працівника

метод переконання — 
спосіб виховного впливу на працівників

метод заохочення — 
моральне та матеріальне заохочення за сумлінну працю, надання переваг і пільг працівникам, які успішно й сумлінно виконують свої трудові обов’язки

метод примусу — 
застосування до порушників трудової дисципліни, у необхідних випадках, заходів дисциплінарного і громадського впливу та матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну роботодавцеві внаслідок невиконання покладених на них трудових обов’язків

особисто виконувати доручену йому роботу

бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді

працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця

додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці тощо

Дисциплінарна відповідальність —
обов'язок працівника понести покарання, передбачене нормами законодавства про працю, 
за протиправне невиконання чи неналежне виконання своїх трудових обов'язків

Підстава дисциплінарної відповідальності

Види дисциплінарної відповідальності

Дисциплінарний проступок — 
це винне, протиправне невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов’язків, передбачених законодавством про працю, колективним та трудовим договорами, що призводить до порушення внутрішнього трудового розпорядку на підприємстві

Спеціальна — застосовується на підставі окремих нормативно-правових актів і поширюється лише на визначене коло працівників

Загальна — застосовується до всіх працівників

cклад дисциплінарного проступку

Об’єкт — трудова дисципліна

Об’єктивна сторона — протиправна поведінка суб’єкта, шкідливі наслідки та причинний зв’язок між ними та поведінкою суб’єкта 

Протиправність поведінки полягає в порушенні трудових обов’язків, закріплених КЗпП України, правилами внутрішнього трудового розпорядку, статутами, положеннями, посадовими інструкціями, а також у порушенні або невиконанні розпоряджень власника

Суб’єкт — особа, яка перебуває у трудових відносинах з власником

Загальний суб’єкт – будь-який працівник

Спеціальний суб’єкт – працівник, який несе відповідальність за статутами та положеннями про дисципліну

Суб’єктивна сторона — вина, яка виступає у формах умислу або необережності

Порядок застосування та зняття дисциплінарних стягнень

Стягнення, які
можуть застосовуватися 
за порушення трудової дисципліни

тільки один з таких заходів стягнення: 
догана або звільнення

для окремих категорій працівників можуть бути передбачені й інші дисциплінарні стягнення 

Органи, правомочні застосовувати дисциплінарні стягнення

застосовується органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника

на працівників, які несуть дисциплінарну відповідальність за статутами, положеннями та іншими актами законодавства про дисципліну, стягнення можуть накладатися також вищестоящими органами

Строк для застосування дисциплінарного стягнення

безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення

стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку

Порядок застосування дисциплінарних стягнень

до застосування дисциплінарного стягнення власник повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення

при обранні виду стягнення власник повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, тощо

стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку

Зняття дисциплінарного стягнення

якщо протягом року з дня накладення стягнення працівника не буде піддано новому стягненню, то він вважається таким, що не мав дисциплінарного стягнення

стягнення може бути знято і до закінчення одного року (за наказом власника)

Матеріальна відповідальність працівників —
це обов’язок працівника відшкодувати власнику шкоду, заподіяну внаслідок невиконання чи неналежного виконання трудових обов’язків, у встановленому законом порядку та розмірах

Підстава 
матеріальної відповідальності

трудове майнове правопорушення —
винне порушення працівником своїх обов’язків, що призвело до заподіяння майнової шкоди роботодавцю

Умови настання матеріальної відповідальності працівника

наявність прямої дійсної шкоди, тобто шкоди, що виражається у втраті, погіршенні або зниженні цінності майна, необхідності для підприємства провести витрати на відновлення, придбання майна або інших цінностей чи зробити зайві грошові виплати

протиправність дії або бездіяльність виявляється у поведінці працівника, який не виконує або неналежно виконує трудові обов’язки, встановлені законодавством, правилами внутрішнього трудового розпорядку, трудовим договором, посадовими інструкціями, наказами (розпорядженнями) роботодавця

причинний зв’язок між протиправним порушенням обов’язку і майновою шкодою

вина працівника

Види матеріальної відповідальності працівників

обмежена матеріальна відповідальність

повна матеріальна відповідальність

полягає в обов’язку працівника, з вини якого було заподіяно шкоду, відшкодувати власникові пряму дійсну шкоду, але не більше його середнього місячного заробітку

має універсальний характер: застосовується завжди, якщо інше не передбачено законодавством

полягає в обов’язку працівника відшкодувати заподіяну з його вини роботодавцеві пряму дійсну шкоду у повному розмірі у випадках

між працівником і підприємством укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності

шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку

шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані

шкоди завдано не при виконанні трудових обов’язків

в інших випадках, встановлених законодавством

Рекомендована література:

Навчальні посібники:
Основи правознавства: Практичний довідник /Раденко Т.В., Раденко В.Б., Кравчина І.Б., Лихачов Р.Б. – Х: ФОП Співак В.Л., 2013. – 768 с. 
Трудове право [Текст] : підручник / за ред. В. В. Жернакова ; Нац. ун-т "Юрид. акад. України ім. Я. Мудрого". – Х. : Право, 2013. – 496 с.

Нормативно-правові акти:
Кодекс законів про працю України: закон України від 10.12.1971 р. № 322-VIII // Відом. Верхов. Ради УРСР. – 1971. – № 50 (додаток) (з наст. змін. та доповн.).
Про відпустки: закон України від 15.11.1996 № 504/96-ВР // Відом. Верхов. Ради України. –1997. – № 2. – ст. 4 (з наст. змін. та доповн.).

Додаткова література:
Вишновецька С. В. Проблема недопущення дискримінації в трудових відносинах [Електронний ресурс] / С. В. Вишновецька, О. Б. Пінчук // Юридичний вісник. Повітряне і космічне право. – 2015. – № 1. – С. 81-85. – Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/j-pdf/Npnau_2015_1_17.pdf.
Козін С. М. Види трудових обов’язків працівників [Електронний ресурс] / С. М. Козін // Публічне право. – 2015. – № 1. – С. 153-159. – Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/j-pdf/pp_2015_1_23.pdf.
Обушенко Н. М. Загальна характеристика суб’єкта правозастосування у сфері трудових відносин роботодавця [Електронний ресурс] / Н. М. Обушенко // Митна справа. – 2015. – № 1(2.2). – С. 232-237. – Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/j-pdf/Ms_2015_1(2.2)__15.pdf.
Олійник К. М. Укладення трудового договору як чинник реалізації соціального діалогу [Електронний ресурс] / К. М. Олійник // Форум права. – 2015. – № 1. – С. 217–222. – Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/j-pdf/FP_index.htm_2015_1_37.pdf.
Феленко Ю. А. Щодо порядку відшкодування шкоди за нормами трудового права [Електронний ресурс] / Ю. А. Феленко // Публічне право. – 2015. – № 1. – С. 160-166. – Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/j-pdf/pp_2015_1_24.pdf.